EN ORIGINALSERIE FRÅN NETFLIX
Serien är verklighetsbaserad.
En del namn, händelser och platser är påhittade av dramatiska skäl.
Eventuella likheter med verkligheten är slumpartade och oavsiktliga.
När jag lämnade Miami
snortade amerikaner ett par hundra ton kokain varje år.
För att tillfredsställa deras behov, ökade knarkhandlarna sin verksamhet.
-Här, älskling. -Tack.
Är det där Bahamas?
Ja.
Det är vackert.
De flög så många plan
att de behövde tanka mellan Colombia och Miami.
Så Carlos Lehder köpte en ö i Bahamas
som en mellanlandningsplats för knark och pengar.
Det visade sig vara ett perfekt ställe att festa på.
Det var ett modernt Sodom och Gomorra, med de tre saker Carlos gillade mest:
sex, droger och nazianhängare.
Då sätter vi igång!
Problemet var inte längre efterfrågan, utan tillgången.
Vi borde vara över Amazonfloden nu.
Från 3 000 meters höjd var Colombia ett paradis av orörd regnskog.
Men det var annorlunda på marken.
Pablo och hans partners byggde superlabb, stora som små städer.
Från blad till pasta till pulver producerade de 10 000 kilo i veckan.
För 50 000 per kilo, blir det fem miljarder dollar per år.
Det var ingen amatörverksamhet.
Pablos kusin Gustavo flög in kemister från Tyskland som gjorde flytande kokain.
De tillsatte det till sprit, kaffe, och för skojs skull
blandade de ner det i Coca-Cola igen.
Kokain var inte längre gömt bland andra produkter.
Den här säljer nog bättre än originalet.
Det var produkten.
Det är dags att ta Pablos pengar.
Knarkhandlarna hade till och med egna droghundar.
Gacha slog vad med Pablo om att inte ens tyska kemister kunde lura hans hund.
-Sök. -Vad händer?
Har man sett...
Din prisbelönta hund stannade inte ens.
Det finns inget kokain i den båten.
Kom.
Det är inblandat i glasfiberskrovet.
Ge mig pengarna... Ge mig stålarna!
Hur lurade de på dig den här hunden?
-Ett ögonblick. -Marquesa, min kära...
Det är okej.
-Är du galen? -Vadå?
Det var min hund.
Jävla typ.
Vad hände?
Vill du veta vad som hände? Ta en titt.
Pablo?
-Pablo, vi har ett problem. -Jävla mördare.
-Han dödade hunden. -Det skiter jag i.
Om vi inte löser problemet, blir vi alla dödade.
-Kom nu. -Jävla typ.
Då ska vi se...
Är det här problemet?
Folk håller ögonen på oss.
De undrar hur två småföretagare
plötsligt kan ha så mycket pengar.
Gustavo, broder...
Tvätta pengarna, bara.
Få dem att se lagliga ut.
Var det inte så Al Capone gjorde?
-Al Capone? -Al Capone.
Du är korkad, Pablo.
-Al Capone är ett uselt exempel. -Hur så?
Al Capone hade aldrig så här mycket pengar.
Det här är mer än vi kan tvätta.
Då så...
Då får vi köpa en större tvättmaskin.
Det var det första de försökte göra.
På papperet hade Pablo det lönsammaste taxiföretaget nånsin.
Han hade bara tre bilar,
men han drog in mer än fem miljoner dollar i veckan.
Gacha hade den mest lönsamma smaragdgruvan nånsin.
Han injicerade sämre stenar med olja så att de glänste,
och hans vänner i Miami köpte dem med knarkpengar
och gav dem som presenter till hororna i stan.
Alla var nöjda.
Men vad de än gjorde, så kunde de inte dölja alla pengar.
De bara strömmade in.
Du spenderar för mycket kontanter.
Du har Picasso, Dalí, bondgårdar,
hus, våningar, båtar, plan, bilar.
Jag sa ju att vi måste ligga lågt.
Om du spenderar så där, så lär du hamna i Forbes.
Och om det händer, då får vi staten på oss.
Det räcker, Gustavo.
Vad vill du att jag ska säga?
Gräv ner dem.
-Vad? -Gräv ner pengarna.
Och sluta snacka skit.
Sätt igång, din mes.
Och det var så de gjorde.
De grävde ner dem på fälten.
De gömde dem i caletas, gömställen i väggar och tak.
De gömde till och med en miljon dollar i Pablos mammas soffa.
Mamma...
-Jag ber, Pablo. -Ett ögonblick, bara.
Sätt dig.
Det är inte särskilt bekvämt.
Jag köper en ny soffa åt dig sen.
Vore det inte bättre att sätta in pengarna på banken?
Nej.
Bankfolket är ett gäng banditer.
Säger du det?
Pablo kallade sin revisor "Svartskägg", inte för att han såg ut som en pirat,
utan för att hans jobb var att veta var skatten var gömd.
Men inte ens piraten hjälpte.
Problemet var Colombia.
Landet var för litet för en så stor förmögenhet.
Det var oundvikligt att nån skulle försöka stjäla knarkhandlarnas skatt.
Forbes skriver...
VÄRLDENS MILJARDÄRER
...att knarkhandlarna har mer pengar
än landets rikaste kapitalistsvin.
Får jag se?
Om vi kidnappar nån i familjen, vad kan de göra?
Ringa polisen?
Befälhavare...
Det står att Gacha, "Mexikanen", är den nionde rikaste i världen.
Vi kan kidnappa hans son.
Han är en galen psykopat, kamrat.
Och han har mutat halva militären.
Bröderna Ochoa är nummer 14 på listan.
Deras syster Marta studerar på universitetet.
Vad sägs om henne?
Jag gillar det bättre. Ochoas är inte lika hårda.
Vänta lite!
Vad sägs om Pablo Escobar?
Jag vet vad du tänker.
Ingen är väl galen nog att kidnappa knarkhandlare?
Men om du tänker så är det för att du inte känner till M-19.
M-19 var en kommunistisk gerillagrupp
bestående av studenter och intellektuella
som läst för mycket Karl Marx för sitt eget bästa.
Deras ledare var Iván "den förskräcklige" Torres,
en historieprofessor som inte visste nåt om gerillakrigföring,
men som förstod symbolernas kraft.
Han bröt sig in i Quinta de Bolívar-museet
med sin vän Alejandro och Alejandros flickvän Elisa,
och stal en nationalskatt: Simón Bolívars svärd.
Simón Bolívar var generalen som ledde Colombia till frigörelse från Spanien.
De lämnade till och med ett meddelande:
"Bolívar, ditt svärd återvänder till slagfältet."
Det var ett genidrag, marknadsföring som var långt före sin tid.
Och det gjorde dem berömda över en natt.
Och det steg dem nog åt huvudet.
Pablo Escobar, då?
Han är rikast av dem alla.
Escobar skänker pengar till de fattiga.
Du har rätt.
Escobar är en man av folket.
Han är okej.
Okej, då.
Vi satsar på bröderna Ochoa.
Den 13 mars 1981 kidnappade de Marta Ochoa,
och samma dag gjorde Lejonet sin 100:e resa till Miami.
God eftermiddag.
Señor och señora Murphy.
Har katten några papper?
Får jag se?
Tack.
Ursäkta mig ett ögonblick.
Här är ett par som saknar B-47-formulär om hygien och I-435-identitetsformulär.
Jag antar att han pratar om Puff.
Ja, de har en amerikansk katt med sig.
Visst, men utan I-435 kan jag inte officiellt fastställa att det är en katt.
Och jag kan inte garantera att den är amerikansk.
Jag försöker inte krångla till saker och ting, chefen.
Okej.
Min chef har en dålig dag. Hans fru har visst lämnat honom.
Han är lite grinig, så hur viktig är katten för er?
Ursäkta?
Okej.
Följ med mig.
Vänta här.
Min chef kommer att be om det här papperet.
Hur länge dröjer det?
Jag vet inte.
Pablo! Pablo!
Medan jag försökte komma in i Bogotá,
försökte Pablo ta sig in i politiken.
När han sa att han tänkte bli Colombias president, så menade han allvar.
-Hej, Pablo. -Hej, Valeria.
-Det här är min fru Tata. -Hej.
Oroa dig inte. Allt ordnar sig.
Jag är inte van vid sånt här.
Var dig själv, bara.
Señora, det vore bäst om ni inte var här.
Hör på, Tata, det är mycket folk här.
Det kanske inte är bra för barnet.
Åk hem.
Var är han? Vi har väntat i timmar.
Han kanske är på "terapia de pareja".
Vad är det?
Parterapi.
Jaha.
Vad gör du?
Jag övar på min spanska.
Välkommen till Nuevos Tiempos.
Jag är Valeria Velez och jag är här med mannen som kallas "el Robin Hood paisa"
på grund av hans generositet mot de fattiga i Medellín.
Ja, ni hörde rätt.
Hon jämförde just Pablo Escobar med Robin Hood.
På sätt och vis hade hon rätt.
När sätten att gömma pengar tar slut,
då ger man dem till fattiga.
Men jag vill inte gå för fort fram.
Berätta om ert projekt "Medellín utan slum", señor Escobar.
Jag föddes i Rionegro, inte långt härifrån.
Och jag frågade mig hur en regering som existerar för folket
kan ha så dålig koll på vad folket behöver.
Sjukhus, socialhjälp och idrottsprojekt,
samt 400 nya bostäder här i området.
Ni lär ha sagt till er mor att ni vill bli Colombias president.
Har ni några politiska ambitioner?
Inte alls. Min affärsverksamhet tar all min tid.
Men jag ska säga en sak, Valeria.
I årtionden har vårt land styrts av López och andra rika familjer,
som skapat sina förmögenheter genom att utnyttja de fattiga.
De förstår inte vanligt folks drömmar, men det gör jag...
Connie, vet du vem det där är?
Han skulle nog få in vår katt i landet.
Helt otroligt.
De vet inte att han är knarkhandlare.
Tack så mycket.
Pablo var bara en blipp på min radar då.
Jag visste inte att jag strax skulle bli en blipp på hans.
Vi har väntat i timmar. Tack för att ni kom.
Min fru är lite trött, så här är kattens vaccineringar.
Era pass.
Ursäkta?
Era pass, tack.
Bara hans.
Vad ska ni göra på USA:s ambassad, mr Murphy?
Jag jobbar med fastighetsskötsel.
Fastighetsskötsel.
Ännu en.
Ni måste ha en mycket välskött ambassad.
Ja, det är den definitivt.
Katten har fått klartecken.
Ha så trevligt i Colombia.
Så lätt hade knarkhandlarna koll på mig, redan från första dagen.
Och vad gäller Valeria Velez, journalisten som intervjuade Pablo...
Hon var lika farlig som M-19.
Knullar din fru stående?
Var aldrig respektlös mot Tata.
Fattar du?
Förlåt mig, Pablo.
Förlåt mig.
Det kommer inte att hända igen.
Jag lovar.
Hur kan jag gottgöra det?
Vill du knulla mig i arslet?
Man måste beundra henne.
Hon visste var hon hade Pablo.
Och hon såg till att vara på rätt plats för att kunna utnyttja honom.
Ungefär som min kollega Javier Peña,
som ansåg att bästa sättet att få information om knarkhandlarna
var att umgås med samma kvinnor som de.
Vi blir bättre för varje gång vi övar.
Du är otrolig, Javi.
Överdriv inte.
Det är sant.
Har du nåt att dricka?
Whisky eller kranvatten.
Vatten.
Vad du saknar här är en kvinna.
Det är bra som det är.
Det var inget erbjudande.
Här.
Om du vore en kund, hade du redan fått betala.
-Och du skulle inte veta mitt namn. -Ta det inte på fel sätt.
Det är pengar från USA för informationen du inte gav mig.
Och mitt visum?
Ge mig nåt användbart, så kan vi diskutera det.
Vad gör du i helgen?
-Jag ska till Medellín. -Jobb eller skoj?
Jag måste ta hand om mitt barn.
Jag kan också betala.
De har mer pengar än USA, Javi.
Kom.
-Vadå? -Kyss mig.
Kyss mig.
Jag får försöka hitta en annan tjej.
Lycka till. Vi ska till Medellín, allihop.
En del av oss flyger dit.
Helena?
Vems fest är det?
Herregud, vad var det?
Det lät som en .38:a. Fyra kvarter bort.
Välkommen till Bogotá.
Ska vi fortsätta under sängen?
Bara en sak: Vem berättade om det här?
Moder Teresa från Calcutta.
Pablo säger att de inte tänker betala M-19 för Marta Ochoa. Gustavo håller med.
-Och Jorge? -Nej. Jorge håller inte med.
-Och? -De ska iväg på ett möte.
På Las Margaritas.
-Allihop? -Ja, alla kommer.
Första dagen på USA:s ambassad.
-Jag träffade min kollega... -Javier?
...som presenterade mig för DEA.
Det här är Weaver och Wisnicki.
De gör minsta möjliga för sin lön.
-Dra åt helvete, Peña. -Semestern är slut.
Vi ska till Medellín.
Vi rapporterar via telex. Vidarebefordra till Washington.
Ska vi till Medellín?
-Och sen de militära rådgivarna. -Det här är Murphy.
De militära rådgivarna.
De ger colombianska militären råd om kommunisthot på landsbygden.
De där är hemliga.
-Inte nu längre. -Det bestämmer ambassadören.
Inga problem.
Och sista stoppet: Ambassadörens kontor.
Varför behövs informationen?
Ovanligt många prostituerade är på väg till Medellín i helgen.
Varenda lyxhora i Bogotá.
Första klass-flyg, femstjärniga hotell.
Knarkhandlarna har ett möte och sen fest.
Vad har M-19 med det här att göra?
Marta Ochoa har kidnappats. Enligt vår information var det M-19.
Jag behöver tillgång till M-19-akterna.
Om jag får veta att en enda dollar av skattebetalarnas pengar
gått till nån av hororna, då får du problem.
Okej, tack. En sak till...
Vadå, agent Peña?
Jag ordnar visum åt min informatör. Er namnteckning behövs.
Ni besvärar mig.
Hon verkar gilla dig.
Är din informatör en prostituerad?
Alla jobbar åt nån.
Nästa dag flög jag med Peña till Medellín,
Pablos hemmaplan.
Första stoppet: Carlos Holguín-skolan,
överste Carrillos bas.
-Goddag, major. -Goddag.
Er information var korrekt. Alla traquetos samlas på Las Margaritas.
Det här är vår nya DEA-agent, Steve Murphy.
Ungkött.
Sen åkte vi till hotellet där knarkhandlarna skulle träffas.
De foton jag tog den dagen bidrog till att identifiera folk under flera månader.
Carlos Lehder.
Bröderna Ochoa.
Fernando Galeano, "Wolfman".
Är det där Gacha?
Jag har aldrig sett honom med andra smugglare.
Och sist men inte minst: Gustavo och Pablo.
Fota den jäveln.
De var alla under ett tak, och Peña ville att vi skulle dokumentera det.
Vad vi inte visste var att vi bevittnade bildandet av
av den berömda Medellín-kartellen.
Pablo drog nytta av kidnappningen av Marta Ochoa
för att samla alla knarkhandlarna för allra första gången.
Och sen utropade han sig själv till ledare.
Mina herrar, jag föreslår att vi bildar en organisation
för att utbilda soldater, utbyta kunskap och köpa information.
Och för att budskapet ska vara tydligt kallar vi gruppen
"Död åt kidnapparna".
Här är mitt förslag:
Jag sköter alla operativa aspekter.
Ni behöver bara täcka mina kostnader.
Och vad ni får i utbyte är
två saker:
Ett: Jag lovar att göra slut på kidnappningar.
Två - och det är det viktigaste just nu:
Jag lovar att Marta Ochoa ska återvända till sin familj.
Död åt kidnapparna!
Vi visste att mötet var slut när hororna gjorde entré.
Peña hade lyckats få in en av sina informatörer
mitt i händelsernas centrum.
Kom in!
Glöm inte La Quica! Ta hand om honom också.
Sätt dig, min kära.
-Hur är det? -Bra. Och du?
Jag gillar din hatt.
Du passar bra i den.
-Tycker du? -Ja, den är snygg.
Vi ska se.
Gulligt.
Hon borde vara här nu.
Har hon blivit avslöjad?
Nej, hon är inte dum.
Hon kanske gör sig vacker för dig?
Ja.
Helena var så desperat efter ett visum
att hon var villig att göra vad som helst för oss.
Och det var ett problem.
Du är trött.
Låt mig hjälpa dig att slappna av.
Vad hände på mötet som har gjort dig så trött?
Vad har du hört?
Ingenting. Jag bara undrar.
De säger att hon gick för länge sen.
Hon är redan död.
De skulle aldrig döda henne på hotellet.
Då har de väl gjort det nån annanstans.
Hon visste om riskerna.
Om vi ska gå tillbaka, så gör vi det nu.
Jag vill att ni hittar tjejen.
Jag kan hämta en sicario. Är det okej?
-Jag följer med. -Och ungköttet?
Stanna här ifall hon dyker upp. Okej?
-Ja. Vart ska du? -Vi ska leta efter henne.
Då så, grabbar.
Grabbar.
Vad hände?
Tjejen rör sig inte. Hon är som en död kossa.
Har du dödat henne?
Det är min tur nu.
Var är tjejen?
-Vad är tjejen, din jävel? -Jag vet inte.
Jag vet inte.
Kväv honom.
Festen är över.
Jag måste spöa upp tjejen.
Gacha vill veta om hon vet nåt.
Gacha är paranoid.
Vänta lite... Jag gillar dem inte med blåmärken.
Låt mig ha lite kul först.
Okej, grabbar.
Det här är för er alla!
Ge henne stryk.
Nåt nytt via radion?
-Ska jag säga nåt? -Nej.
Kom ihåg vad Carrillo sa.
Förlåt, jag talar inte engelska.
-Hur långt är det? -Kom igen, din skit.
Helena?
Jag ska ta dig härifrån. Okej?
Jag lovar.
Okej. Hon kommer ut.
Uppfattat, major.
Då åker vi.
Hallå, gringo. Carrillo ringer. Kom.
No habla inglés, va?
Var fan är Peña?
-Var är Peña? -Där borta.
-Hur är det med henne? -Nedsövd.
-Klarar hon sig? -Fysiskt, ja.
Men mentalt vet jag inte...
-Du lämnade kvar mig med flit. -Hör på...
Om vi ska vara kollegor, så lämna inte kvar mig.
Jag har inte kommit ända hit för att stå bredvid och titta på.
Vad som än händer, så är jag med.
Är det uppfattat?
Uppfattat.
Jag hoppas att du vet vad det innebär.
Pablos budskap till kidnapparna var enkelt.
Han skulle döda dem, en efter en, tills han hade räddat Marta Ochoa.
Iván "den förskräcklige" trodde att han kunde gömma sig i djungeln och vänta.
Förr eller senare skulle knarkhandlarna ge sig, trodde han.
Helt fel.
M-19 hade inte en chans.
"Lämna över Marta Ochoa vid liv, annars står din familj på tur."
Undertecknat "Död åt kidnapparna".
Snälla, låt mig gå!
-Snabba på! -Snälla, låt bli!
Marta Ochoa släpptes oskadd.
Men dödandet upphörde inte.
Pablo hade fått smak för blod. Han gillade det.
-Säg åt honom att gå närmare. -Gå närmare.
Närmare!
Vet du vad? Lite högre.
Lite högre och lite närmare, så att man ser trädet.
Så där ja.
Lite högre, så att man ser trädet.
DÖD ÅT KIDNAPPARNA
Lite till.
Så där. Det blir bra.
-Mycket bättre. -Ja, chefen.
Sa jag inte åt er att inte släppa in nån i parken?
-Jag fixar det. -Är du galen?
Idiot.
Det är en kvinna med ett barn.
Ta en bild som vi kan skicka till tidningarna.
Gör det.
Goddag, señora.
-Goddag. -Parken är tyvärr stängd idag.
Vad menar ni?
Jag följer er ut.
Varför är den stängd? Jag kommer hit varje dag.
Det luktar illa här och jag vill inte att barnet ska må dåligt.
Jag tyckte att jag kände nåt.
-Jaså? -Ja.
Vilken fin liten bebis.
Han är lik sin far. Tack.
-Ni måste vara stolt. -Ja, naturligtvis.
Min fru och jag ska få barn snart.
Grattis.
Jag vet inte vad det blir, men huvudsaken är att det är friskt.
Ja, det viktigaste är att det är friskt.
Bilden på hängningen av M-19 skickades till tidningarna
och gav Pablo rykte om att vara oövervinnelig.
Om han kunde göra detta mot de fruktade kommunisterna,
kunde han göra det mot alla.
Iván "den förskräcklige" insåg snabbt
att det bara fanns en sak att göra.
Don Pablo.
Vad vill du att vi ska göra med den här killen?
Ska jag döda honom, eller?
Vad jag kan se, tänker du inte sluta.
Här är jag, så du kan avsluta det du har påbörjat...
...men med Bolívars svärd.
Det är en vacker gåva. Tack ska du ha.
Res på dig.
Jag garanterar att inget ont ska drabba dig eller din familj.
Från och med nu ska vi samarbeta.
Gå i frid, broder.
Är det där vad jag tror?
Du skämtar väl?
Jag vill att du ska sköta den dagliga verksamheten.
Och vad ska du göra?
Befria Colombia.
Välkommen till Medellín-kartellen.
Knarkhandlarna hade sin armé, men jag och Peña hade vår.
Många colombianer, som major Horacio Carrillo,
var så engagerade i sitt lands framtid
att de var beredda att göra vad som helst för den.
Det var ett krig som skulle skaka landet i dess grundvalar.
Och blodbadet skulle få mig att skaka i mina också.
Även min fru, Connie, ville hjälpa till.
Hon fick jobb som sjuksköterska i en comuna.
Hon ville göra en insats.
Hon glömde nog att vi var i Colombia.
Vår escolta kör mig dit och hem varje dag.
-Visst. -Han väntar utanför hela dan.
Du har inte varit i kyrkan sen vi gifte oss.
Jag låter Herren komma in i mitt liv igen. Stanna här.
Prisa Gud.
Jag vill att din escolta håller ett öga på varenda centimeter av dig.
Lämnade vi dörren öppen?
-Herregud, Steve! -Undan!
Stanna där, och rör dig inte.