ОРИГІНАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
ЗАСНОВАНО НА РЕАЛЬНИХ ПОДІЯХ.
ДЕЯКІ ПОДІЇ Й ПЕРСОНАЖІ ВИГАДАНІ З ХУДОЖНЬОЮ МЕТОЮ.
Громадяни Колумбії,
представляємо вашого нового президента Пабло Ескобара!
Пабло!
Дякую.
Вітаю, сер.
Дякую.
Дуже дякую.
Дякую.
Заходьте, сеньйоре президент.
-Будьте як удома. -Дякую.
З днем народження тебе
-З днем народження тебе -Що це?
З днем народження, любий Пабло
З днем народження тебе
Браво, Пабліто.
Люблю тебе, синку. Не їж весь торт.
Не забудь задмухати свічки, тату.
З днем народження, татусю!
Пабло, ми так скучили.
Ми так хочемо бути поруч.
Знаю, кохана.
Скоро це все скінчиться.
Обіцяю.
Пошукайте у словнику термін «магічний реалізм».
Це літературний стиль, у якому фантастичні чи міфічні елементи
переплітаються з реальними подіями.
Він був започаткований у Колумбії.
І всі, хто тут пожив, знають чому.
Саме тут дивне зливається з незбагненним
щодня.
Але так само, як у романах Габрієля Гарсії Маркеса,
дивна хрінь зазвичай трапляється у критичні миті.
Коли вся країна на межі.
Коли все ось-ось зміниться.
З усіх людей, особисто зацікавлених у пійманні Ескобара,
Хав'єр Пенья більше за всіх заслуговував це побачити.
Ніхто з американців не доклав до цього більших зусиль.
Ну…
За…
Управляння боротьби з наркотиками?
За нього завжди можна випити.
Ти все життя там працював.
Не треба бути генієм, щоб зрозуміти, хто з агентів УБН
мав зв'язки з Лос Пепес.
Комісію з професійної етики
не можна запідозрити в геніальності.
Та й хто взагалі читає «Маямі Херальд»?
Мерфі, слухай.
Я казав серйозно.
Якщо хтось почне питати, кажи, що вони хочуть почути.
-Це все я винний. -Іди ти, Хаві.
Разом з тими, хто питатиме.
Зроби мені ласку.
Схопи його.
Увага, пасажири.
Починається посадка
на рейс 464 до Вашингтона біля другого виходу.
Добре, мені вже… Не встигну допити.
Мені час іти.
Бережи себе.
Кілька скандальних фраз
від наркокоролеви у вигнанні —
і Пенья зник, як у клятому фокусі.
Доброго ранку, босе.
Я підсмажив яєчню.
-І лишилося трохи пирога. -Так, сеньйоре.
Дякую.
Я купив усе, що треба, босе.
Ти ходив до іншого магазину, так?
Так, сеньйоре. Я щоразу ходжу до іншого.
Мама власниці магазину — цілителька.
Я зайшов до неї.
Я ж тебе просив ні з ким не говорити.
Так, босе, але…
Просто я змалку вірю в такі речі.
Дивіться.
Я попросив у неї щось для вашого захисту.
Меч архангела Михаїла,
-Діва Марія… -І Святе Дитя Аточа.
Угу.
Ти знав, що ми з мамою збудували церкву?
Так, сеньйоре.
У районі Пабло Ескобар.
Я там виріс, босе.
З днем народження, сеньйоре.
Дякую, Лімоне.
Вибачте.
З днем народження тебе
З днем народження, любий Пабло
З днем народження…
Цей сигнал ішов з Медельїна.
Точніше, з району Касабланка.
-Пабло повернувся додому. -Схоже на те.
-Сподіваюся, він і завтра подзвонить. -Якщо подзвонить, ми почуємо.
Це має лишитися між нами, ясно?
Ми розгорнемо тимчасову базу в Касабланці.
Треба діяти якнайшвидше, щойно з'явиться Ескобар, зрозуміли?
-Так, полковнику. -Молодці.
Лейтенанте Мартінес.
Як давно ми не чули переговорів Ескобара? Місяць? Півтора?
Півтора місяця, сеньйоре.
І весь цей час ти сидів у фургоні, слухаючи радіозавади?
Так. Чекав.
Здається, впертість — наша сімейна риса. Вона у нас у крові.
Вибачте.
Шість.
А уявляєте, що було б, якби кокаїн легалізували?
Твій хід.
Якби кокаїн був легальний,
ви були б володарем світу, а поліцейські вас не чіпали б.
Так, сеньйоре.
Дзвінок точно зроблений з району Касабланка в Медельїні.
Це найцікавіша інформація за кілька місяців.
Не варто його недооцінювати. Ми вже робили цю помилку.
Сеньйори, скажу ясно й чітко.
Якщо ваші люди здатні знайти Ескобара…
Наслідки мене не цікавлять.
Він має померти.
Хтось проти?
З усією повагою, сеньйоре президент, якщо він чинитиме опір, так і буде.
Інакше ми його просто схопимо.
Тримайте мене в курсі.
Сеньйори.
ГОТЕЛЬ «ТЕКЕНДАМА»
Сеньйоро Ескобар.
Уранці телефонував генпрокурор.
Він більше не триматиме вас під охороною.
Ми повинні виїхати звідси до кінця тижня.
Ні. Ви не можете так вчинити.
Усі чекали, що ваш чоловік здасться, а він цього не зробив.
Сеньйоро.
Можна дати вам пораду?
Подумайте про власну безпеку й про безпеку дітей.
Забудьте його.
Діти за тобою скучили. Розбудити Хуана Пабло?
Мабуть, не зараз, кохана.
Ну як… почуваєшся на рік старшим?
Радше на чотири чи п'ять.
Ми за тобою скучили, Пабло.
Дні ніби стають довші.
Для мене теж.
Не розумію, що ти робиш у Медельїні.
Тут надто небезпечно, коханий.
Отож-бо й воно. Ніхто не подумає, що я тут.
Пабло…
Думаю, час настав. Вибору немає.
Явка з повинною — це не кінець світу.
Ти виживеш у тюрмі.
Ми обоє знаємо, що цього не буде.
Стоп!
-Слухай, Пабло. -Вони розмовляють.
-Ти завжди будеш Пабло Ескобаром. -Босе.
Ти завжди будеш лідером, яким усі захоплюються.
Моїм чоловіком.
Коханий, з тобою хочуть поговорити сотні журналістів.
Люди люблять тебе та йдуть за тобою.
Тата, Лімон просить припинити.
Це Ескобар. Їдьмо на захід! Фіксуй позицію, Моралес.
Коханий, згадай Нельсона Манделу.
Його ув'язнили, але люди все одно в нього вірили.
Дали Нобелівську премію.
Кажуть, він навіть може стати президентом. Президентом, Пабло.
Тієї країни, що ув'язнила його.
Треба закінчувати. Потім поговоримо.
Альваро, стій. Зупини.
Добре, Пабло. Але подумай про мої слова.
Це дуже важливо.
Це справді єдиний вихід.
Альваро, їдь повільно.
Полковнику, це лейтенант Мартінес.
Подумай про явку з повинною. Врятуй своїх рідних.
Я подумаю.
Гаразд?
Я дуже тебе кохаю.
Куди ви зібралися?
У Медельїн.
Що? Ні, Ермільдо. Вам не можна їхати.
Я потрібна синові.
Навіщо?
Чого ти хочеш…
щоб він здався тим чудовиськам…
-Не хочу, щоб його вбили. -Його все одно вб'ють, це ясно.
Не вб'ють, якщо здасться.
-Це пастка, Тата, заради бога! -Тихіше.
Ні! Ні, сеньйоро.
Я не мовчатиму, якщо…
якщо бачу, що ти… зраджуєш мого сина!
Я ніколи не зраджувала Пабло. Затямте це.
Ми замкнені в цьому готелі, як у в'язниці.
Ми не можемо виїхати з країни.
Ми матимемо шанс врятувати дітей…
якщо Пабло здасться.
Моєму синові…
потрібна матір.
Ермільдо.
Будь ласка, будьте обережні.
Перекажи дітям…
Перекажу.
За нашою інформацією, Ескобар у цій будівлі.
Слухайте. Постарайтеся взяти його живим.
Ескобара треба притягти до відповідальності
за всі жорстокі злочини, скоєні проти народу Колумбії.
Та якщо він чинитиме опір…
якщо комусь із наших людей загрожуватиме небезпека…
можете його вбити. Зрозуміло?
-Так, полковнику! -Ходімо.
Усе гаразд, босе?
Тата просить мене здатися.
Каже, я буду як Нельсон Мандела.
Нельсон Мандела?
Хто це такий, босе?
Ти купив сигаретний папір?
Ні, босе, вибачте.
Я не здатний думати через цей запах китайської їжі.
Його тут немає.
Зайдіть всередину, щоб вас не побачили, сеньйоре.
Це моє місто, Лімоне.
Це мої люди.
Медельїн ніколи мене не зрадить.
Полковнику.
-Знову облажалися. -Його немає.
Здається, твій прилад зламався.
Іди ще покрути свою штучку.
Вибачте, полковнику.
Увага! Знімаємо облаву й повертаємося в Ольґін.
Цей козел говорив не звідси, але він десь поруч.
-Це примара. -Що?
Сигнал, який відбивається і звучить в іншому місці.
Саме так. Сигнал Ескобара відбився від води.
Поїду по сигаретний папір, провітрюся.
Дай ключі.
-Якщо хочете, я поїду. -Де темні окуляри?
-Добрий день. -Добрий день, сеньйоре.
Можна полуницю з вершками, будь ласка?
-Авжеж. -Дякую.
-Дякую. Скільки з мене? -Дві тисячі песо.
-Прошу. -Дякую.
-Добрий день. Соку, будь ласка. -Добрий день. Зараз.
Сеньйоре.
-Дякую. -Будь ласка.
-Бий сюди! -Отак.
Так!
Треба бути зовсім дурним
чи дуже сміливим, щоб сидіти тут, мов нічого й не було.
За твою голову дають сім мільйонів доларів,
а ти сидиш тут, як клятий турист.
Ти схожий на Че Гевару.
Краса завжди буде красою.
А ти ніби з'їв Че Гевару.
Що? Хіба ти за мною не скучив?
Учора мені виповнилося 44.
Ого, який ти старий, Пабло.
Дякую, Ґуставо.
Знаєш, Юлій Цезар завоював Британію у 44 роки.
Він часто втрачав владу, але завжди її повертав.
І ніщо йому не заважало.
Так, але той козел мав довбану армію.
Пам'ятаєш, як ми думали втекти у джунглі, коли стане непереливки?
Вступити до партизанського загону.
Тата хоче, щоб я здався.
Тата — розумна жінка, Пабло. Вона дуже тебе кохає.
Може, це добра ідея.
Ти здасися, сядеш за ґрати, відпочинеш і подумаєш,
як перебудувати бізнес, і втечеш, коли захочеш.
Станеш легендою.
-Вона теж так сказала. -Так.
Ми обидва знаємо, що життя не буде таке просте, як раніше.
Облиш цю дурню.
Ми бандити, Пабло.
Правда?
Що скажеш?
Скажу…
…що все почало руйнуватися, коли ти пішов.
То ти за мною сумуєш, сучий сину.
Кожен довбаний день мого життя, брате.
Босе? Більше так не робіть.
-Я хвилювався. Це небезпечно. -Бачиш…
Подіяло.
Ти хороша людина, Лімоне.
Дякую.
Дуже дякую.
-Ми їстимемо пасту? -Так, сеньйоре.
-Не забудь посолити, дурню. -Так, босе. Як скажете.
Я зголоднів.
Тата?
Пабло?
А це кохання мого життя.
-Ти якось змінився. -Усе гаразд, кохана.
Усе добре.
Я готовий поговорити з репортерами.
Добре, коханий.
Тобто ти вирішив здатися?
Ні, Тата.
Я ніколи не здамся.
Ми більше не під охороною, Пабло.
Ти повинен.
Я ніколи не здамся, кохана.
Знаю, Пабло.
Але що ти замислив?
Усе гаразд.
Я знаю, що нам робити.
Ми поговоримо з усіма іноземними журналістами.
От що ми зробимо.
-…іноземними журналістами… -Альваро, пригальмуй!
…щоб увесь світ знав, що роблять ті покидьки…
-Це десь тут, Моралес. -Ти впевнений?
Ми змусимо міжнародну пресу натиснути на уряд Колумбії.
Слухай, Тата, у нас усе вийде.
Усе вийде. Ми боротимемося й переможемо.
Ти мусиш мені вірити.
-Ми переможемо. -Стій.
Коли ми це зробимо, я піду в джунглі до партизанів…
Чорт забирай, це Ескобар.
Треба вивезти тебе й дітей з країни.
Слухай…
Я не заспокоюся, поки не вивезу вас.
Альваро, їдь повільно. Зупини трохи далі.
У мене лише один записник. Зараз принесу.
Гелікоптери роблять тріангуляцію?
Так, полковнику, в цьому районі.
-Добре. -Вибачте, полковнику.
Лейтенант Мартінес на четвертій лінії.
Добре, вибач. Дякую.
Слухаю, лейтенанте.
Полковнику, я його знайшов.
Кого? Ескобара?
Так, полковнику.
Він на Лос Олівос.
Сину, ти впевнений? Ми не маємо права на ще одну помилку.
Так. Я його бачив.
Як це — ти його бачив?
Він визирнув у вікно. У нього борода, але це він.
А він вас бачив?
Ні, не думаю.
Слухай, лейтенанте.
У зоні облави є наші люди.
Дочекайтеся, поки вони до вас приїдуть. Зрозумів?
Так, полковнику.
І ще одне. Бережи себе. Кінець зв'язку.
-Фіксуй координати. -Зараз.
Привіт, тату.
Як справи, синку?
Хотів мене про щось спитати?
Так, сеньйоре.
Що ти загадав на день народження?
Якщо скажу, бажання не здійсниться. Правда ж?
Скажи! Не треба так!
Скажу тільки,
що це дуже добре бажання.
Знаєш,
ти заслуговуєш на найкращий день народження у світі.
Дякую, синку.
Капітане.
-Капітане, чуєш мене? -Так, полковнику.
Скільки людей лишилося на базі?
-Зі мною — 12. -Слухай.
-Лейтенант Мартінес знайшов Ескобара. -Чорт! Їдьмо!
Усі на Лос Олівос!
Привіт.
Привіт, принцесо. Як ти, донечко?
Добре.
Твій кролик у мене. Він став такий товстий.
Перес!
Увага! Дві групи. Капітан і сержант позаду, я піду вперед.
Отой будинок.
Дай мені маму.
Пабло.
-Маєш питання? -Так, коханий, маю.
Перше — від іспанського журналіста.
«Як ви почуваєтеся, пробувши стільки часу втікачем?»
Записуй.
«Було дуже важко жити окремо від сім'ї,
яку я люблю понад усе на світі».
-Сержанте, обходимо. -«Але я почуваюся добре.
Я сильний.
І маю волю боротися проти цієї несправедливості.
Уряд глузує з наших прав.
Він дозволив убивцям
корумпувати нашу систему правосуддя.
Народ Колумбії заслуговує на краще.
Уряд тримає мої рідних у заручниках.
Цей злочин проти прав людини коїть уряд,
який називає себе демократичним.
Мої малі діти невинні
та не мають жодного стосунку до проблем свого батька.
Ми хочемо, щоб уряд
притягнув до відповідальності цих убивць, Лос Пепес.
Але найголовніше — хай моїй сім'ї
дозволять негайно виїхати з країни.
Бо інакше…»
Хвилинку.
Що там, Пабло?
Щось сталося. Я подзвоню пізніше.
Пабло.
Пабло, залишайся на зв'язку.
Пабло, що сталося?
Мамо, що там?
Починаймо. Уперед.
Уперед!
Тікаймо!
Тікаймо! Швидше!
Швидше!
Ворушися! Швидше!
Тікаймо!
Швидше!
Сюди!
Тікаймо!
Не стріляйте!
Сержанте Сарм'єнто!
Ти пристрелив Пабло Ескобара!
Він іще живий?
Стільки років полювання…
і тепер я дивлюся на клятого Пабло Ескобара.
Я багато разів уявляв собі цього сучого сина.
Яке він чудовисько.
Але знаєте що?
Виявляється, не такий страшний чорт, як його малюють.
Просто чоловік.
Неголений, з бородою.
Товстий, босий.
Якщо довго дивитися на зло, воно нагадує…
Хай живе Колумбія.
-Хай живе Колумбія! -Хай живе!
Ми вбили Пабло Ескобара!
-Хай живе Колумбія! -Хай живе Колумбія!
Слухаю.
Пабло Ескобара вбили!
Мій сину! Сину…
Я молюся, щоб інші матері
не зазнали такого болю, який відчуваю я.
І я знаю, що мій син був не такий поганий, як казали.
Його звинуватили в усьому, що сталося.
Я хочу, щоб люди пам'ятали його добрі справи,
бо він не чинив того, у чому його звинувачують.
Він будував стадіони. Він побудував цілий район для бідних.
Але цього ніхто не помічав.
Кращого сина не було ні в кого.
Він був благородною людиною, не лише як син, а…
Сідайте, сеньйоро.
Дякую.
Кажіть.
Перед смертю чоловік попросив знайти вас.
Він про це попросив?
Сказав, що ви стали ворогами,
але раніше були колегами й друзями.
І що далі?
Він сказав, що ви порядна людина і зрозумієте наше становище.
Що ви нам пробачите.
І допоможете виїхати з країни.
Скільки у вас лишилося, сеньйоро Ескобар?
Нерухомості? Готівки?
Можу з'ясувати.
Добре.
Бо я візьму все.
Сер, мені потрібен адвокат?
Ви комісія, так?
З професійної етики чи щось таке?
Ми не комісія.
А хто ви?
Ми з оперативного штабу.
Чого ви від мене хочете?
Так, сеньйори!
Сеньйори!
В історії кожного бізнесу
є ключові миті.
Знаєте, скільки кокаїну потрапило
з Колумбії до США у 1992 році?
Триста одинадцять тонн.
Перший продаж. Перший мільйон. Перший мільярд.
І коли не стає конкурента.
А в 1993-му,
під час полювання на Ескобара, 372 тонни.
Він доживав останні дні.
Його лабораторії були зачинені.
А виробництво кокаїну зросло.
Найголовніше в ці миті — не реакція,
а підготовка.
Сеньйори, скажу вам, що ми готові.
Уявляєте, що буде наступного року?
Нам не потрібні викрадення чи вибухи, щоб досягли успіху.
Ми все зробимо таємно.
Коли вони зрозуміють, що сталося,
нас там уже не буде.
Ні, сеньйоре!
-Будьмо. -Будьмо.
Тепер король помер. Хай живуть королі.
Агенте Пенья, що ви знаєте про картель Калі?
Переклад субтитрів: Марія Цехмейструк