Ahoj. Jmenuji se Orion.
Jsem dítě jako ty.
V tom jsme stejní.
Vidím, že jsi sama, a říkám si, že by se ti mohla hodit společnost.
Mně by se hodila. Tak si to k tobě namířím a...
jen projdu kolem.
Ptáš se proč?
Protože se, Sally,
bojím.
Chceš vědět čeho?
Spousty věcí.
V tomhle případě hlavně odmítnutí a ponížení.
Posměchu tvých kamarádek, až jim to povíš.
A nejsi to jen ty, Sally.
Nebo holky obecně.
Popravdě se bojím většiny věcí.
Jé, tuňák. Co máš ty?
Jak rád bych to věděl.
Vychovatel říkal, ať si ty strachy zaznamenávám.
A tak mám skicák a v něm se je snažím řešit.
Strana 14 například.
Bojím se, že ucpu záchod a vyplavím celou školu.
Uf.
Taky se bojím, že v hodině špatně odpovím.
Kdo ví, který mořeplavec objevil Indii?
- Já! - Prekérní situace.
Spinozová vyvolává ty, co se nehlásí.
Hlásit se jen kvůli tomu je ale riskantní.
A tak dělám, že jsem neviditelný, ale ne zas moc.
Vím, že to byl Vasco da Gama. V páté třídě se na něj ptají furt.
Co když ale řeknu Gasco da Vama nebo Dasco ga Vama?
Budou se mi smát.
Paní Spinozová! Já vím!
Ano, Liso?
Vasco da Gama.
Správně.
Lisu nemám zrovna v lásce.
Stejně jako nemusím spousty dalších věcí.
Ze všeho nejvíc klauny zabijáky.
Karcinovlny z mobilů.
Ahoj, babi.
Infekční komáří kousnutí. Pád z mrakodrapu.
Říkat dobré ráno. Bobré náno!
Včely, psy, oceán. Zodpovědnost za prohru týmu.
Chytej, Orione!
ŠKOLA ŽELVÍ KÁMEN
Taky se bojím v šatnách. Zaprvé, kdo by se nebál...
Dobrý, Gabe?
A zadruhé
kvůli Richiemu Panichimu.
To se podívejme.
Kohopak to tady máme? Pokakánka Oriona.
Ahoj, Richie.
Nosíš často kalhoty?
Bojím se, že mě Richie Panichi poníží.
Bojím se, že mi dá pěstí.
A bojím se...
A co kdybych mu zarval nos do mozku a on by umřel?
Nemožné to není. Vyhledejte si to.
Šel bych do polepšovny a užíral bych se...
Ptám se, jestli nosíš často kalhoty. Tak slušně odpověz.
Ano, nosím kalhoty.
Často?
Co to furt taháš za sešit?
„Bojím se strašidel, včel, holičů, psů, oceánu,
Richieho Panichiho.“
A hele, jsem slavnej. Dík.
Počkat, tys mě nakreslil mrtvýho? Co si to dovoluješ?
Tímto se konsifikuje z důvodu urážky mé osoby, Richieho Panichiho.
Kdybych se nebál, řekl bych, že je to moje,
že mě to stálo spoustu úsilí a že mi to brát nesmí.
A že se správně říká „konfiskovat“.
Díky, Richie.
- Cože? - Co?
No nic.
Posero.
Nevím, proč jsem mu děkoval.
DÍKY, RICHIE
PÍSEMNÉ DĚLENÍ
Užijte si víkend.
A nezapomeňte odevzdat podepsané souhlasy.
Autobus do planetária odjíždí v pondělí přesně v 9:00.
Ale ne, doufal jsem, že na tu exkurzi zapomene.
Bude to vážně zábava.
Zábava? Fakt, Liso? Přeskočilo ti?
Zní to spíš hrůzostrašně.
Řítit se po dálnici ve zrezivělém autobuse s dalšími 30 dětmi?
Určitě se někde vybouráme.
Věřte mi. Studuju pravděpodobnosti.
Sluneční soustava zavěšená na stropě?
Jak dlouho tam ty věci jsou? Sto let?
A co když budu sedět vedle Sally a naše ruce se setkají?
Chytnu panický záchvat.
Budou o tom kolovat vtipy a já nepoznám radost z lidského sblížení.
Jdeme. Pojďte.
Orione, máš souhlas rodičů?
Bál jsem se, že to řekne.
Naši mě tam nechtějí pustit.
Oni nevěří
na vesmír.
Jo, je to s nimi složité.
- Tady je. - Aha.
Ahoj, Orione.
Už se moc těším do toho planetária.
Napadlo mě, jestli bys tam třeba nechtěl sedět vedle mě.
Kdybych se nebál, řekl bych, že jo a že se s ní chci bavit.
Po tom toužím úplně nejvíc.
To bych ale nesměl bláznit ze všeho, co se potenciálně může stá...
Jejda, to je máma. Už musím jít.
Uvidíme se v planetáriu!
Ne. Neuvidíme.
Skicák, strana 17. Bojím se, že se naši během vyučování odstěhují.
PRODÁNO
Vůbec nechápu proč. Ani vychovatel pro to nemá vysvětlení.
Naši se mu zdají být milí. A já myslím, že má pravdu.
Ahoj, zlato.
Ahoj, mami.
Co škola?
Dobrý.
Upekla jsem ti sušenky.
Jejda. Kde se to tu vzalo?
Táta to našel pod gaučem.
Chtěla jsi říct na gauči mezi polštáři.
- Chceš o tom mluvit? - Ani ne.
Měl bys jet. Bude to zábava.
Tím si nejsem jistý.
Já ti rozumím. V člověku to může budit hrůzu.
Jde o to, že můžeš být nervózní. Je to normální.
Neměl bys ale dopustit, aby tě strach v životě omezoval.
Přesně tak. To bych ji totiž nikdy nepožádal o ruku.
Občas je dobré ho cítit a postavit se mu.
Mám rodiče moc rád.
Cením si jejich snahy, ale tohle je
ta nejhorší rada, jakou jsem kdy dostal.
To bude náš konec, kluci.
Ne.
To je strašné.
Ten animák je úplně mimo. Recyklovatelné věci nemají oči ani duši.
Necestují za dobrodružstvím. Tohle povyšování nemám rád.
Skutečný život je složitější.
Reinkarnace je jen zbožné přání.
Lidí i kartonů.
Po smrti prostě nic dalšího není.
A vědomí její nevyhnutelnosti mě teda vážně děsí.
Snažím si smrt představit. Usuzuju, že je jako nic.
A tak si představuju nic.
Ale tohle je tma a ticho. Tohle není nic. Tma a ticho jsou něco.
Nic si možná ani představit nelze.
Orione, je čas spát.
- Máš pohodlíčko? - Jo.
- Zoubky vyčištěné? - Jo.
Hezky se vyspi, kamaráde.
Dobrou, Orione.
Počkejte.
Co pohádka na dobrou noc?
Jako za starých časů.
Tohle jsme přece už probrali.
Ta je dobrá. Dlouhá. Na usínání super.
Davida Fostera Wallace asi dnes nestihneme.
No tak ne.
Vždycky tu pro tebe budeme, Orione.
Zůstaň dnes v noci v posteli. Potřebujeme se vyspat.
Tak jo, zůstanu, ale...
Necháte mi otevřené dveře?
Jasně, řekni si, jak moc.
Tolik? Ještě trošku?
Takhle?
Ještě o maličko víc.
Tak?
Jo, dobrý.
Nebo ještě o kousíček?
- Díky. - Dobrou, broučku.
Dobrou, synku.
Dobrou, mami a tati.
Tak jo, není to tak špatný.
Beru zpět.
Tohle je špatný. Moc špatný. Nejhorší.
Já se totiž úplně nejvíc ze všeho na světě bojím tmy.
ORION A TMA
To ne.
Je to starý dům. Ty pracují.
Není se čeho bát.
Naši se chtějí před prací vyspat. Co kdybych se vžil do jejich situace?
To ne!
Proklínám tě, temnoto!
Jaké strašlivé ohavnosti pod svojí rouškou ukrýváš?
Proč mě nenecháš na pokoji?
Na pokoji?
Tak a dost! Už tě mám plné zuby!
Každou noc mi tady jančíš a hulákáš a já nevím co ještě!
Sedm nocí v týdnu, 365 nocí v roce.
Imrvére!
Kdo jsi?
Není to poznat?
V pokoji je tma. Venku je tma. Ahoj, já jsem Tma. Tadá!
A je to tu zas. Hele, mě se bojí spousta lidí.
Ale ty seš teda ještě o třídu jinde.
Ze všech dětí, co se bojí tmy, jsi nejhlučnější, nejotravnější
a popravdě mě i nejvíc zraňuješ.
A to není málo.
Máš ovšem zdravou konkurenci. Koukej.
- Miliony lidí se bojí tmy. - Máš seznam?
Ano, mám.
Víš, kolik děsím děcek? Mám z toho komplexy.
A to je jen první smotek.
Tma neexistuje.
Tak proč si se mnou potom povídáš?
Víme, že tma je jen absence světla.
Žádná pitomá postavička.
No jasně.
Hele, vy lidé jste o mně měli vždycky zvrácené představy.
Neposlouchám tě. Nejsi skutečný.
Já jsem velmi skutečný. Dokonce jsem o sobě natočil film.
Abych vám nabídl jiný úhel pohledu.
Je to taková srdcovka.
Tma existuje více než 500 milionů let,
od doby, kdy se na Zemi vyvinuly světlocitlivé proteiny.
KONEC REŽIE: TMA, VYPRÁVÍ: W. HERZOG
Tak co?
Nelíbilo.
Má to být k zamyšlení. Všichni jsou proti mně.
Ani v Sundance to nechtěli, a to promítají horší věci. Jsou to pozéři.
Je to dobré.
Dost krátké na někoho, kdo je tu 500 milionů let,
ale určitou myšlenku to má.
Hele, já jsem nechtěl být nadpřirozenou bytostí budící děs a hrůzu.
Jsem jen týpek, co si dělá svý. Jenže mě furt někdo otravuje.
Skoro všichni se mě bojí. Nebo mě nenávidí.
Myslí si, že jsem zlý. Někdo dokonce, že nejsem nic.
To zamrzí.
Tak promiň. Nechtěl jsem...
Nic se neděje.
Vždyť já mám lidi rád. Vážně.
Z velké míry se vnímáme tak, jak nás vnímají ostatní.
Kéž by mi dali šanci.
Já ti rozumím. Mě děti ve škole taky otravují.
Richie Panichi, Davis Jensen, Howard Helstrom,
Isaac Pill, Rebecca Warrenová.
Odstěhovala se, ale píše výhružné dopisy k narozkám.
Což je vlastně hezké.
Jo, myslí na tebe.
MÉ DÍTĚ, ORION, SE MŮŽE...
Už se nechci dál bát.
Jo, to by bylo fajn.
Aspoň bys mi tu každou noc neřval.
Něco ti povím. Myslím, že vím, jak na to.
Sleduj mě jednu noc při práci. Uvidíš, že nejsem děsivý.
Oblíbíš si krásy noci, už nebudeš tak vystrašený.
Co říkáš?
Jdeš do toho, nebo jo?
Já...
Rozhodně ne.
To jsem si mohl myslet.
No, jestli chceš strávit zbytek života v okovech strachu, tak prosím.
Je to tvůj boj.
NEJHORŠÍ MÍSTO
DÍKY, RICHIE
Nosíš kalhoty?
Chytej, Orione.
Pokakánek Orion!
Orione!
Už se moc těším do toho planetária.
Tak já tam teda pojedu!
Pane Tmo?
Já věděl, že otočíš.
Ruku na to. Ať to zpečetíme.
Vidíš? Nic na tom není.
Tak moment.
- Já vím, co děláš, tati. - Co jako?
Ta historka.
Nic nedělám.
Děláš. Vyprávíš mi, jak ses přestal bát tmy,
abych se jí přestala bát i já.
- No, já... - Nezabere to.
Strach ze tmy se vyvinul evolučně jako obrana proti nočním predátorům.
Páni, až takhle jsi pátrala.
Napsala jsem o tom básničku.
Básnířka Hypatie. To se mi líbí.
Jenom jednu, tati.
I jedna se počítá.
A není moc dobrá.
Určitě je. Povíš mi ji?
Ne! Chtěla jsem jen říct, že strach ze tmy je přirozený.
Je v nás zakořeněný. Nic s ním nenaděláme.
Jasně.
V tom případě ti přeju dobrou noc a...
Počkej! Neříkám, že je to špatné a že to nechci slyšet.
Jen tě informuji, že vím, co děláš, a že to nezabere.
Tak jo, rozumím.
Takže jste vzlétli do hlubin noci...
Takže jsme vzlétli do hlubin noci!
Docela super, viď?
Pokud tím myslíš „naprosto strašné“, tak jo.
Já to z tebe dostanu, i kdyby mě to mělo zabít.
Jsem nesmrtelný, takže času máme dost.
Nejdřív si uděláme malé kolečko po takzvaných „přednostech noci“.
Vidíš? Beze mě byste neviděli vrásky na tvářích herců.
Zatím se ti to nedaří moc prodat.
Je to paráda, co?
Fuj, na světlušky mám alergii.
Ale na hvězdy určitě ne.
- Ale na smrt jo. Jsme moc vysoko. - Máš alergii na život.
- Co? - Ale nic.
Dělej, zkus dát ruku do vody.
Aby mi ji ukousl žralok? Blázníš?
Ne, abys poznal krásy nočního oceánu.
Slyšel jsi někdy slovo „zábava“?
To si lidi vymysleli, aby je lákalo nebezpečí.
Podívej, bez tmy by nebyly ohňostroje!
Ty můžeš odpalovat i přes den.
Asi jo, ale bylo by to slabé. Chyběl by kontrast.
- Ty si zakrýváš oči? - Chráním si sítnici.
No tak! Otevři je!
- Ne! - Přicházíš o zábavu.
Ani omylem.
- Otevři je. - Ne.
- To pak postrádá smysl. - Ne můj smysl.
Je to pro tvoje dobro.
No není to takhle lepší?
Chlapče?
Chlapče!
Mám tě!
- Panebože. - Já nechtěl.
Upustil jsi mě. Mohl jsem umřít. Chci domů.
Neboj, domů tě hodím potom.
Nakonec.
Kdy nakonec?
Hele, Velký vůz. V tuto roční dobu je nádherný.
Kdy mě hodíš domů?
Skvělá otázka. Velmi pregnantní. Za 24 hodin.
- A teď zpátky ke hvězdám. - Za 24 hodin?
Jo, takhle střídání dne a noci funguje. Je to cyklus. Zpátky jít nemůžu.
Cože? Proč ne?
Hele, leťme dál.
Ale jestli se chceš z týhle díry vydat domů, hlubokou nocí, sám...
Počkej! Sám to nezvládnu. Vždyť je to snad 160 kilometrů.
Takže nakonec budeš muset přece jen letět se mnou.
Připoutej se a drž si klobouk, tohle tě totiž úplně odrovná.
- Zase si zakrýváš oči? - Neodpovím.
To myslíš vážně? Víš, kolik lidí by chtělo být na tvým místě?
- Nikdo? - Spousta. Odpověď je spousta.
Jsem totiž ta nejúžasnější bytost.
To je, když na světě není žádná další bytost,
kterou by měli lidi raději.
Dobré ráno všem!
Přesně včas, dneska zas.
Bude 24 stupňů a slunečno.
Vlhkost vzduchu nízká, mírný západní vítr.
Čeká nás zábava, paprsků záplava.
Řekněme si to upřímně. Kdy ne?
Já tuhle práci žeru.
Tak jo, rozjezd byl trošičku váhavější s tím pádem a skorozabitím.
Ale nenecháme se rozhodit. Máme práci.
Možná nejdůležitější na světě.
Každou noc se objevím a rozbalím to tu.
Co?
No tu temnotu.
A nejdůležitější je i proto, že by si bez ní ostatní ani neškrtli.
Kteří ostatní?
Ostatní noční bytosti.
Moment. Vás je víc?
DÁLNIČNÍ KAVÁRNA
Přihazuju. Co ty, Insomnie?
Přemýšlím. Pořád přemýšlím. Neumím zastavit mozek.
Mysli!
Sakra. Já končím.
Co ty, Ticho?
Dorovnávám.
Já taky. Hraješ, Spaní.
Co?
Královská postupka?
To není možný.
Do prčic.
Co? Co se stalo? Co mi uniklo?
Vyhrál jsi.
Výborně.
Děkuji vám za hru.
No super.
Co sem vlastně jdeme dělat?
Dát si pauzu, chlapče.
Dáváme si ji po každém časovém pásmu. Je s námi švanda. Uvidíš.
- Čau, bando. - Čau, Tmo.
Vítej zpět.
Dnes vám to jde skvěle.
- Tys přivedl to děcko? - To děcko?
Jak nezodpovědné.
Neuvěřitelné!
Blázníš?
Tohle mi nedodává odvahu.
Nech to na mně.
Orione, představuji ti ostatní noční bytosti.
Spaní, Ticho, Insomnii, Záhadné zvuky.
A samozřejmě nejkreativnější z nás,
Sladké snění.
To je ten křikloun?
Ten, co se všeho bojí?
Zase se snažíš přesvědčit svět, že nejsi tak špatný?
Pomoc dětem a zvyšování sebevědomí nemáš v popisu práce.
Jste nějací moc přísní.
Víš, jak si tím můžeš zavařit?
Co když zjančí, zpomalí tě a tebe dožene tamto?
Pohltí tě, zničí stávající koncept temnoty
a navždy a nenávratně promění povahu celého vesmíru?
- To všechno se může stát? - Spíš ne.
A dost. Přestaňte s těmi nesmysly.
Promiň, broučku, ale neměl tě sem vodit.
Budeš se muset vrátit domů po svých.
No nic, konec pauzy, přátelé.
Někteří z nás mají práci.
Stůjte! Jedna noc může všechno změnit!
Strávím s ním 24 hodin, odnaučíme ho bát se tmy,
on přestane ječet a už vás nebude rušit při práci.
Tak tedy dobrá.
Ale nesmí se mi zamotat do vlasů.
Nezamotá. Spolehni se. Ani do jediného pramínku.
Tos myslel vážně?
Co?
Že mě za jednu noc zbavíš všech strachů?
Jedna noc může všechno změnit.
- Co to je za světlo? - Jaké světlo? Nic nevidím.
To za tebou, co mi zastiňuješ.
Já že něco zastiňuju? Ale prdlačky.
Ne tak blízko. Nemají mě rádi.
Co? Nesmysl. Vždyť jsi sympaťák.
Prý jsem nepřítel a kazím jim práci.
Jo, první dojem se jim moc nepovedl.
Ale počkej, až je uvidíš v akci. Jsou inspirativní a vůbec ne děsiví.
No jo.
Spaní se stará o to, aby večer všichni lidé usnuli.
Pomáhá tam dole všem usnout?
Jo. Sleduj. Je to skvělá podívaná.
- Co to... - Klid.
Je profík. Ten polštář je kouzelný.
...v porovnání s jinými fritézami...
Bože. Ten chloroform je doufám taky kouzelný.
Jo.
Kouzelný.
Ty jsi ale sladký koblížek.
USPÁVACÍ KLADIVO
Ne! Zadrž!
Co to má znamenat? Proč mě ten mluvka ruší při práci?
Tohle se nedělá!
Rdoušení polštářem? Chloroform? Kladivo?
A co ten nehygienický polibek?
Hele, já tohle jedu už tisíce let. Tak snad asi vím, co dělám, prcku.
A rty mám čisté.
Čisté.
Děkujeme za praktický výklad.
Po tomhle už asi nikdy neusnu.
Jestli chceš zůstat celou noc vzhůru, tak se ti bude hodit jiná bytost.
Insomnie je nejlepší společník, jakého znám.
Mluví hlasem toho, koho udržuje vzhůru, a šeptá mu do ouška příšerné věci.
Tomu říkáš práce?
Ty si umíš dělat přátele, viď?
Ani ne.
Jo, to by sedělo.
Tak sleduj a uč se.
To je přesně on.
Proč jsem to Michelle říkal? Jsem za idiota.
Asi mě vyhodí z práce.
Co?
Nikdy nedodržím termín!
Ta spí jako zabitá.
Zkusím nějaký těžší kalibr.
TRAPASY ZE 4. TŘÍDY
Hlavní město Delaware?
Hlavní město Delaware je Dela.
Hlavní město Delaware?
Hlavní město Delaware je Dela.
Způsobuje lidem bezesné noci?
- Pitomec! - No tak.
Myslíš, že to dělám já? Kdepak, kamaráde.
Já jen zvyšuji intenzitu lidských myšlenek.
Už za mnou s tím klukem neloz.
Je strašně kritický.
Já nejsem kritický. Nebo jo?
A jedeme dál.
A samozřejmě nikdo z nás by se v práci neobešel bez Ticha.
Utište si toho čokla!
To je náš alarm?
Blokuješ příjezdovou cestu!
To je moc potichu!
Potichu!
- Potichu! - Ať ten pes sklapne!
- Jdi s košem. - Utekla kočka.
Říkali jsme, že všechno zkazí! A taky že jo!
Nejsem chůva. Musím se soustředit na práci.
Nenechám si od něj všechno zničit.
Odveď ho odsud, ať můžu v klidu makat!
Jasně, chápu.
Co říkal? Mluvil o mně?
Budu k tobě upřímný.
Nikdy nevím, co říká. Ale vypadal naštvaně.
Záhadné zvuky. Rychle, tudy.
Nazdárek.
Tohle je ideální chvíle na křupnutíčko.
S lehkým náznakem skřípáníčka.
Co to? Mami, tati, slyším nějaké zvuky!
To je ono.
Vážně dokážu zapůsobit.
To je ale podlé!
- Hej, nic to nebylo! - Co to děláš?
Narušuješ křehkou rovnováhu přírody.
Možná to nechápeš, ale naše práce je důležitá.
Abych se ho zastal,
dost často se prostě jen plížíš kolem a strašíš děti.
Před váma se nemusím obhajovat.
Jeho přítomnost narušuje stávající povahu vesmíru!
Nic si z toho nedělej. Štěká, ale nekouše.
No a to nejlepší jsem si nechal na konec. Takže se pořádně drž!
Tady je.
Myslíš ty barvy?
Jo, to je Sladké snění.
Jestli si noc neoblíbíš díky tomuhle, tak už vážně nevím.
Co myslíš tím „tomuhle“?
Hej.
Potichu, právě dělá zázraky.
Tak, Irene, copak se ti dneska honí podvědomím?
Aha, tak práce ti dělá starosti. Zítra tě čeká velká prezentace.
Nevím, jestli to zvládnete.
Chceš udělat dojem na šéfa.
A dcerka našla kočku, kterou si chce nechat.
Můžeme, mami?
Slušná nálož.
Ale to zvládneme.
Tu prezentaci zvládneš na jedničku.
Použijeme-li cívku ze starého navijáku,
snížíme tím výrobní náklady až o 30 procent.
Všem se to líbí.
- Jsi skvělá! - Podepiš mi diář!
Irene!
Myslím, že si zasloužíte tohle.
Nejschopnější zaměstnanec světa?
Mami!
Jsi nejlepší máma na světě!
Hodně libová prezentace.
Po tomhle tě určitě povýší.
Mami, můžeme si ji nechat?
Samozřejmě!
Milujeme tě, Irene!
Úžasné. Je úžasná. Jsi ohromen, viď?
Jo, je skvělá.
Já to říkal.
Připomíná mi to můj sen o mé školní prezentaci.
Všichni mě vypískali.
A ještě ke všemu se to odehrávalo v zubní ordinaci.
Co? Za tohle já nemůžu.
- Doufám, že je to jen náhoda. - Určitě.
Protože jestli ne, tak kdybych řekl třeba „zlá okurka“...
Zdravím, Irene. Čas na pravidelnou prohlídku!
Co se to sakra děje?
Tmo?
Dál ani krok. Slíbils, že se mi tu nebude motat.
Chtěl jsem, aby se inspiroval. To, co děláš, mu může dost pomoct.
Pardon za tu okurku.
Většinou.
Přestaň. Už ani slovo.
Tvorba snů je velmi citlivá záležitost.
Do snu se může promítnout cokoliv, co vyslovíš nebo si jen pomyslíš.
Rozumíš?
Jen pomyslím?
- Napadlo tě něco hrozivého? - Co? Co tě napadlo?
Jen spolužák ze školy.
Který?
Richie Panichi!
Rychle pryč!
Jsi konsifikován.
Říká se „zkonfiskován“!
Pokakánek Orion!
Byl jsi někdy na trychtýřovém tobogánu?
Nemůže se mu nic stát, že ne?
Ne, ve snu si nemůžeš ublížit.
To se mi ulevilo.
Pokud tedy neumřeš.
- Pak umřeš i v reálu. - Co?
Chlapče, musíš utéct, jinak to skončí moc špatně!
Jsem si toho vědom!
Dělej, Orione! Musíš nás odsud nějak dostat!
Rychle, přemýšlej.
Skicák, strana 17!
Ucpaný záchod a vyplavená škola.
Ne!
Chlapče!
Vydrž, Orione!
Co to sakra bylo?
Buď jsi hodně rozrušený, nebo hodně kreativní.
Měl jsi obrovské štěstí.
Mohlo to skončit tragédií.
Ale neskončilo. A víš proč?
Protože ses podíval strachu do očí a natřel jsi mu to!
Tak ještě jednou.
Víš, co máš dělat? Dát ruku takhle a...
Zdá se mi to, nebo mám větší radost než ty?
Nic jsem nepřekonal.
Já tam byl a viděl jsem to.
Děsně jsem se bál. Jen jsem se snažil neumřít.
No, když už to zmiňuješ, maličká dušička v tobě byla.
Ale působivé to bylo i tak.
Tmo, ty mě neposloucháš.
Nic jsem nepřekonal. Bojím se úplně stejně.
Buď si jistý, že se mýlíš. Dokážu ti to.
- To chci vidět. - Taky uvidíš, chytrolíne.
Co třeba tohle?
Mě už se nebojíš.
Nebo snad jo?
Tebe už ne.
Tak vidíš.
Přesně o tom mluvím.
Dceři se bude líbit, že jsme se spřátelili.
Já věděl, že roztaješ. Počkat. Nejsi na dceru moc mladý?
Budoucí dceři.
Ty seš střelený.
Tak počkat.
Chceš mi říct, žes dovedl předvídat budoucnost?
Asi jo. Já nevím. Jen si tak vymýšlím.
Zní to moc blbě?
Ne. Nevím.
Ten příběh je skvělý. Nejvíc se mi líbí Světlo.
Vrátí se, nebo tam mělo jen jeden štěk?
No, možná jo.
Říkám, že si to vymýšlím.
Nechápu, jak to dokážeš vymyslet.
Ty bys to určitě zvládla taky.
Nezvládla.
Hele a není toho trochu moc?
Lítáš si po světě s nočními bytostmi a teď ještě předvídáš budoucnost?
- Přibarvuju? - Nevím, co to znamená.
To, co jsi říkala.
Aha, tak to pak jo.
To je dobrý postřeh. Motiv předvídání budoucnosti vyhodím.
Mladý Orion do budoucnosti nevidí.
Jsi si jistý? Je to super a vtipný, takže...
Jo, je to pryč.
Tak fajn.
- Kde jsme to skončili? - Letěl jsi s Tmou.
Jo, takže jsme znovu vzlétli do hlubin noci.
Jenže tentokrát to bylo jiné.
Máš pravdu. Vidím každičkou vrásku na tváři.
Jako letokruhy.
Vypadá to trochu jako pás.
Víš, co to připomíná mně? Robota čekajícího na objetí.
Páni.
Cítím plyn? Nezapomněl jsem vypnout troubu?
Nic nefunguje.
Zkusíme nějakou kazetu. Třeba...
- Ahoj. - Co jsem ti říkal?
Co když je život jen náhoda a moje existence postrádá smysl?
Maminko!
A dost. Musím znovu na terapii.
Panečku. To bylo hluboký.
- Co to bylo? - Něco jsem zaslechla.
Víš, kolik mě stojíš? Už taky jednou vyhraj!
Maminko!
Co se děje, broučku?
Strašně moc se bojím. Nesnáším tmu.
Pojďte. Prý tady vaří výtečný čaj.
Hej, Tmo. Díky.
Za co?
Vždyť víš. Za všechno.
Ukázal jsi mi, že noc není jen temnota.
To nestojí za řeč.
A ten kluk?
Toho neposlouchej. Neví, co mluví.
Možná ví.
Neví.
Byl jsem na tom stejně.
Jen se bojí.
No jo. Vždyť já moc dobře vím, jaký to je.
Ty? Čeho by ses ty mohl bát?
Bojím se, že mají lidi pravdu. Že nejsem hodný.
Ale děsivý, jak všichni říkají.
Pamatuješ, jak jsi mi říkal, že jsi hodný,
a já ti nevěřil?
Jo.
Teď už ti věřit začínám.
Jé, díky.
Ušel jsi opravdu dlouhou cestu.
Tím si nejsem tak jistý.
- A zpátky do práce. - Už je čas.
No jo, čas jít do hajan.
Jo, jdeme na to. Konec pauzy.
Orione, něco ti upadlo.
Jejda. Díky, Ticho.
Není vůbec zač.
Můžeme, chlapče? Naskoč si.
To si snad dělá srandu.
Kdo je to?
Světlo. Nepřítel Tmy.
Líbí se mi. Cítím se bezpečněji.
Jako zabalený do deky.
Ale každý to máme jinak.
„Jen se podívejte, jak zářím!“
Taky umím různý kousky. Navíc nechávám prostor pro fantazii.
Nejsem vtěrka jako někdo!
Ale no tak. Musíme to neustále řešit?
Co? Nevím, o čem mluvíš.
Tvůj přístup, nedochvilnost, pochyby.
Nazdar, chlapče.
Ahoj.
Je to s tebou pořád dokola.
Objevím se, znejistím tě a ty to pak obrátíš proti mně.
Každý den přináším světu jas a naději. Ty mu dáváš pravý opak.
To teda... Já...
Dělám toho mnohem víc.
Fakt? Co například?
Spoustu věcí.
Klidně bych je vyjmenoval, ale nemám čas.
Konečně se na něčem shodneme.
Za tři vteřiny se rozední, takže jestli chceš dál existovat, tak bys...
Vždyť víš.
Trhni si. Stejně jsme byli na odchodu! Troubo.
„Troubo“ bych mu neříkal. Je fajn.
Moc fajn není. Věř mi.
Tati?
- Co? Už chceš jít spát? - Ještě ne.
Co se trochu projít, než to dovyprávíš?
Projít?
Budeme uprostřed noci jako Orion a Tma.
Tak jo. Jasně.
Zítra není škola, takže můžeme klidně vyrazit.
Vezmeme to přes park.
Dobrá.
Víš co?
- Druhou stranou to bude lepší. - Jo.
BÝT ČÍMKOLIV
STREAMUJ NA CESTÁCH
ZÁŘNÁ BUDOUCNOST
Pustíš mi tu ruku?
- Jasně, promiň. - To nic. Dobrý.
Chci si jen zapsat, co mě napadlo.
Něco dobrýho?
Jen že je dost zvláštní, když člověk nevidí hvězdy.
S tím naprosto souhlasím.
Nemusíš to hrát.
Žes chtěl jít taky tudy.
Nic nehraju. V parku nesvítily lampy. Taky jsem se bál.
Já myslela, že se nebojíš. O tom je přece ten příběh.
Víš, on je trochu složitější.
A nemohl by tak i zůstat?
Jednoduché příběhy se vám hodí.
Postavy prostě vyřeší svůj problém a vy máte klid.
Orion potká Tmu, ta není zlá, on se přestane bát.
A jde se tančit.
Měl bych tam přidat tanec?
Měl bys nechat Oriona, aby se dál bál, když se bojíš i ty.
Zabírají totiž jen pravdivé příběhy.
To je velmi dobrý postřeh.
Myslíš?
Ano.
To tam rozhodně zapracujeme.
Co se děje?
- Umřel jsi? - Insomnie!
No co? Mám přece na starosti černé scénáře.
Nic mi není.
- Jo, má to za sebou. - Definitivně.
Uf.
Super. A teď zpátky do práce.
Dáme závod?
Tak pojď.
Jděte sami. Já jsem smrtelnější.
Není tam světlo. Zakopl bych. Kdepak.
Čeho se tak bojíš?
Ničeho. Jen mám radši denní dobu.
Třeba zvuky. Slyšeli jste někdy denní zvuky?
- Ptáky, děti, piknik? - To zní skvěle.
Jo. A vy o to přicházíte.
Denní zvuky a barvy jsou si blízké.
Všechno září. Je to psychedelie. Červená, zelená, žlutá, fialová.
V noci máme taky barvy.
Jsou vidět líp, když hoří.
Jo, to je světlo.
- Páni. Fakt? - Super.
- Úžasné. - Teď jsem v teple a bezpečí.
Už chápu, proč se ve dne nebojíš.
Ne že bych bez dne nemohl žít, ale kdo ho nezažil, neví, jak je nádherný.
Co?
Takže ty tvrdíš, že problém je ve Tmě?
Svým způsobem ano.
Mám Tmu rád, ale má své nedostatky.
Nechápejte mě špatně. Je to fajn bytost.
Ale dokud budete s ní,
nikdy nepoznáte, jak báječné věci Světlo skýtá...
Co je?
No nic. Je čas jít.
Určitě nechceš počkat na nejlepšího kamaráda?
Hele, Tmo. Podle mě jsi fakt nejlepší.
U toho domu s těmi dveřmi jsi říkal něco jinýho.
Jen jsme tak kecali.
Že mám rád zmrzku, neznamená, že nemám rád hranolky.
- Co jsem já? - Co?
Zmrzka, nebo hranolky?
Hranolky?
- A Světlo je zmrzka? - Jo.
Co máš raději?
Je to důležité?
Rozhodně.
Prostě bych vám přál zažít denní světlo.
- Takže všem přeješ, abych tu nebyl. - Tak jsem to nemyslel.
Fajn. Pak ti určitě nebude vadit, když to přede všemi slavnostně odvoláš.
Ahoj.
Dělej.
Zaznamenal jsem, že některé mé nedávné poznámky
byly dost mylně interpretovány.
Aby bylo jasno. Mám moc rád noc i mého kámoše Tmu.
Možná máte pocit, že o něco přicházíte.
K tomu připomenu jedno pořekadlo: „Tráva je vždy zelenější na druhé straně...“
Světa! Je tam totiž den a je vidět, že je zelená.
- To jsem říct nechtěl. - Je to tak.
- Jak vypadá zelená tráva? - Proč mají barvy jen denní bytosti?
- Jo. - Přesně.
Hele, myslím, že jsme maličko odbočili.
Tma je super. Má spoustu úžasných vlastností.
Jaké třeba?
Prostě chci říct, že jsem se mýlil.
Neměl jsem tvrdit, že den je lepší než noc. Tečka.
Někdo namítá, že tmě chybí krása a zářivost. No a co?
Vždyť den je zářivý právě proto, že je pravým opakem tmy a prázdnoty.
Chápete? Z tohoto úhlu pohledu by bez vás den vůbec neexistoval.
Nějak to nezabírá.
Počkej, nech mě domluvit. Chci vám poděkovat.
Za všechnu tu nevděčnou práci, díky které je každý den tak skvělý.
Tak jo. Já odcházím.
Prosím? Odcházíš?
Vlastně zůstávám.
Počkám si na rozednění. Třeba tam najdu práci.
Ale no tak. Neblázni.
Ty na mě vůbec nemluv.
Kvůli tobě nás všichni nenávidí. Kvůli tvé příšerné temnotě.
- Jsem váš přítel. - Pěkný přítel. Odpíráš mi krásy života.
Přestaň s tím. Všichni víme, že neodejdeš.
Odteď jsem Debby. Říkej mi Debby.
Debby!
Tak to je výborné.
Doufám, že vy ostatní zůstáváte.
Pojďte, vyrazíme.
Debby chtěla říct, že by nám trochu světla prospělo.
Chceme být vidět...
Nikdo se k tomu nemá, tak to řeknu já.
Chceme být vidět a slyšet.
Jo, přesně to říkám i já!
A dost.
Já končím!
Já taky. Už mě nebaví žít ve tvém stínu.
Cože?
Existuje i denní snění, ne? Může to být zajímavá výzva.
Lepší než noční můry.
Snění, prosím...
A je to. Jestli končí Snění, tak já taky.
Nač se tu pohlavkovat, když se lidem nebude nic zdát?
Jestli skončí Snění, tak budu muset všechny udržovat vzhůru.
To je strašně moc práce.
Takže taky končím.
Tak jo, konec pauzy, přátelé.
Přestaňte blbnout, jede se dál.
Už se moc těším, až se rozední.
Prosím, nenechávejte mě v tom samotnýho.
Musíme spolupracovat. Jsme...
Jsme přátelé.
No, moc jsem si to s vámi užil.
Hezké ráno.
Dobré ráno všem.
Říkal někdo „Světlo“?
Vážně nechápu, co na něm vidí.
Nápodobně.
Zůstal jsem v noci úplně sám.
To už ani žádná noc není.
Vypadá jako nic.
Zní jako nic.
Zítra budeš pryč i ty.
To tu budu navždy lítat sám?
Strašná představa.
Moc mě to mrzí.
Třeba je během dne najdu a zkusím je přemluvit...
Ne. Já už nikam neletím.
Sednu si na tuhle...
Co je to? Skála? Živé to asi nebude.
Budu tu sedět a čekat na rozednění.
To nesmíš!
Proč ne?
Nikdo mě nemá rád.
- Tak to není. - Kam teda šli?
Nazdar, Tmo.
Ztrať se, nebo tě pohltím.
Tmo?
Dělej, hni sebou.
Tmo, nesmíš být na světle. Nemůžeš být, kde nejsi. Zmizel bys.
Jsem ochotný to risknout.
Jak chceš.
Ale varoval jsem tě.
Počkej. Stůj.
Je mi líto, chlapče.
Den na nikoho nečeká.
Tmo, musíš hned odletět!
A hele, tebe jsem nepoznal.
Co můžu ztratit?
Ne!
Tmo!
A kruci. Já ho ale varoval.
No nic, letím zařídit, aby život na Zemi dál fungoval.
Měj se, chlapče.
Dobré ráno všem.
Nechť jsou vaše dny rozjasněné jako vaše tváře.
A co bylo dál?
Nevím.
Jak to?
Prostě nevím. To je celé.
Takže necháš své malé já samotné uprostřed... Kde že jsi?
Někde v Evropě? Nevím.
To není dobrý konec.
Jo. Jak říkám, je to složitý příběh. Došly mi nápady.
Vždyť jsi ho sám prožil.
Pravda. Bohužel nevím, jak končí.
Tyto viditelné hvězdné obrazce bývají označovány jako souhvězdí.
Dle starodávných vyobrazení noční oblohy usuzujeme...
Koukáme tu do stropu.
Je to hodně věrná iluze. Velmi poučná.
V noci se máme dívat na skutečnou oblohu.
Postaví město, pravé hvězdy zastíní a nahradí je falešnými?
To je velmi uvědomělý postřeh, zlato.
Díky. Nechci nijak shazovat tvou práci.
Planetárium je super. Vážně. Máš moc fajn zaměstnání.
Díky. Líbí se mi tady. A líbí se mi i to, cos řekla. Obě věci.
Možná vím, jak by to mohlo pokračovat.
Vážně? Povídej.
Určitě? Jsi si jistý?
Naprosto jistý. Spusť.
Tak jo. Objevím se tam já.
- Ty? - Je to blbý?
Ne, je to super. Pokračuj.
Byli bychom kámoši, být stejně staří?
To mě hodně zajímá. Povídej.
Tak jo. Takže se objevím já.
Ahoj.
Ahoj, osobo stojící na mojí želvě.
Jsem Hypatie.
- Ta starověká astronomka? - Ta ne, ale jmenuju se po ní.
To dává větší smysl. Já jsem Orion.
Jako to souhvězdí?
Ano. Které mi nepřipomíná ani tak lovce, jako spíš robota čekajícího na objetí.
Jo, slyšela jsem.
Nevíš, kde jsme?
Někde v Evropě? Nevím.
Jsem strašně daleko od domova. Hodně jsem toho zpackal.
Já vím. Sleduju tvůj příběh.
- Vážně? - Jo.
Bez noci nebudou lidé spát a bez spánku se zblázní.
- Musíme zakročit! - Proto jsem tu.
Možná vím, jak dostat noční bytosti zpět.
- Fakt? A jak? - Napsala jsem báseň, která může pomoct.
„Chybí mi noc, když pryč teď je. A světlo tu místo ní panuje.“
Já nevím. Asi to nepomůže.
Pokračuj.
„S ním cosi, co den ani noc není.
A lidé jsou možná nadšení.
Mně však noc chybí, protože je jako já.
Ve tmě mé vidění ožívá.
Takhle svět začal být až moc jasný.
Sobecký, bojechtivý, halasný.“
Tato zkáza vedoucí až ke klimatické nouzi může mít při absenci tmy hrůzné následky.
Takhle jsem si to nepředstavoval.
„Hlas těch, co mlčí, nezaznívá.
Podivínům se každý vysmívá.“
Tak jo.
Začíná mi to trochu podrývat důvěru.
„Ticho však není absencí hluku.
Ukrývá spoustu jemných zvuků.
A tma zase není absencí světla.
Jen v ní hvězdná obloha kvetla.
Ticho a tma a sny mě dřív objímaly.
Hřály mě tam, kde druzí mě odmítali.
Že noc už není, mi hodně vadí.
Světlo ji totiž nikdy nenahradí.“
Ty jsi básnířka.
Ano, jsem.
Bylo to moc krásné.
Díky.
Musíme světu vrátit noc.
Jenže nám zmizela Tma. Bez ní noc neuděláme.
Nezmizela.
Tma stále existuje.
Ve vzpomínkách.
A k těm má přístup pouze...
Snění! Potřebujeme tě!
Vás všechny.
Celý tým.
Umřeš ve snu, umřeš v reálu.
- Insomnie! - Dělám jen svoji práci!
Možná fakt není dobrý nápad
svěřit osud světa do rukou jedenáctiletého nervózního kluka.
Neboj. Budu tam s tebou.
Jdu na to.
Spaní, jsi na řadě.
Neboj, mám to pod kontrolou.
Tak jo, je čas na počítání
oveček.
Skvělá práce.
Můžeme?
Sladké snění, Orione.
Musíme jít co nejhlouběji. Do nejtemnějších zákoutí jeho mysli.
Rozhovor se Sally.
ÚSTNÍ REFERÁTY
Mluvení před třídou.
Klauni zabijáci.
Záření z mobilů.
Komáří kousnutí.
Pád z mrakodrapu.
Tady je to.
Noc, kdy jsi potkal Tmu.
Ve svém pokojíčku.
Z temného koutu vychází tiché dunění.
A ty vidíš, jak se černočerná tma formuje do obludného tvaru.
- Tmo! - Orione!
Vrátil ses pro mě.
Jasně, jsi můj přítel. Bál jsem se, že jsem tě ztratil.
Neztratil. Jsem tady, kámo.
Tmo!
Ne!
Tmo!
Orione!
Co je to? Proč se to tu objevilo?
Je to v tvé hlavě, Orione. Jen ty to můžeš zastavit.
Musíš tam jít a vytáhnout ho.
- Nemůžu tam jen tak skočit. Co se stane? - To nevím, ale v tom je asi ten fígl.
O čem to mluvíš?
Když znáš konec, věci uprostřed tě pak tolik neděsí.
Možná že strach k životu prostě patří.
Občas je dobré ho cítit.
A postavit se mu.
Zlom vaz, Orione.
Díky, Hypatie.
Vydrž, Tmo!
Už jdu!
Tady, Orione!
Orione!
Tmo!
Dostaneme tě odsud.
Neudrží je to!
Ale ne! Vydrž!
Musíme ho probudit.
- Když nic neuděláme, tak... - Je to roztrhá na milion kusů a umřou?
Uhněte. Já se o to postarám.
Vcucne nás to.
Co bude teď?
Nevím.
Ale když jsem s tebou, tak se neznámého tolik nebojím.
Vím, co myslíš.
Jsem rád, že tě znám, Orione.
Nápodobně.
Orione, vstávej! Meškáš školu!
Píše se, že spánek zpomaluje růst!
Probuď se! Proč to nefunguje?
Nevím! Takhle jsem ještě nikoho neuspal!
Probuď se! Je čas vstávat!
- Vstávej! - Vstávej!
Prober se, Orione. Dělej.
- No tak. - Vstávej, Orione.
Vstávej, Orionku. Ať nezmeškáš tu exkurzi.
Ať nezmeškáš tu exkurzi.
Sally!
Zvládli jsme to, Tmo.
Dobrá práce, chlapče.
A hele, tady je. Jsem rád, že jsi zpátky, kámo.
Měj se, Orione. Noc s tebou byla jako krásný sen.
Doslova.
Měj se, Hypatie.
Vážím si tvé práce.
A já zase té vaší.
I tvé si vážím.
No panečku.
Tmo, ty jsi nejlepší.
Jo, souhlasím.
- Díky za všechno, Tmo. - Tak tak.
To je asi konec.
Uvidíme se zítra večer, ne?
Jo, tmu uvidíš určitě.
Jen už ne v týhle podobě.
Uvidíš mě jinak.
V lepším světle.
Aha, už to chápu.
A jsem za to rád.
Děkuju ti.
Ne. Já děkuju tobě, Orione.
Za co?
Za to, jak mě vnímáš.
Z velké míry se totiž vnímáme tak, jak nás vnímají ostatní.
Tak co? Pojedeš zítra na tu exkurzi?
Jo.
Jsi nervózní?
Šíleně.
Ale stejně pojedu.
Výborně, chlapče.
Určitě to zvládneš.
Těšilo mě, Hypatie.
Mě taky, Tmo.
Budeš mít dobrého tátu.
Já vím.
Co prosím?
- Nechápu. - Přišla jsem pomoct.
- Z budoucnosti? - Asi jo.
- Budu v pohodě? - Vedeš si dobře.
Říkáš, že se nemám čeho bát?
Říkám, že asi.
Vypadají mladě.
Fakt? Mně přijdou děsně staří.
Co je?
Orione, dnes to mělo být bez hlídání.
Už je zítra. Prospali jste celý den.
Co? Proboha, máš pravdu.
Vážně? Propáníčka, zaspali jsme.
Byli jste unavení. Nebudil jsem vás, abyste si odpočinuli.
- Kdo je tohle? - Věřte nebo ne, to je moje dí...
Dívčí kámoška.
Aha. Těší mě.
- Ahoj. - Jak ti říkají?
- Hypatie. - Fajn jméno.
Napadlo mě, jestli byste ji nezavezli domů.
Kde bydlíš, drahoušku?
- Na Manhattanu. - Co?
Jak ses sem dostala? Vědí to rodiče?
- Částečně. - Nemůžou přijet?
Možná jo. Zkusíme jim zavolat.
- Co teď? - Nevím.
- Nemůžeš domů 20 let před narozením. - No jo.
- Jak ses sem dostala? - Nevím. Nějak.
- Tak to zopakuj. - Dobře.
- Co je? - Nevím, nefunguje to.
To je hrozné. Tak tě adoptujeme.
- Ne! Co máma? - Co by? Líbíš se jí.
Ne tvoje. Moje. Tvoje žena.
No jo.
- Já mám ženu? - Jo, moji mámu.
Chápu.
To je katastrofa.
Kdo jsi?
Tycho. Chci vám pomoct.
Venku na trávníku mám stroj času. Hodím tě domů.
- Fakt? - Jo, ale rychle.
Probudil jsem interdimenzionální příšery.
Musíme je zastavit, než se rozmnoží a zničí dějiny.
Ahoj za 20 let.
Až řeknu teď, běž rovnou ke kapsuli.
Jasně.
Teď!
Jo!
Drž si prdelku!
Co to...
Tati!
Hypatie!
Ahoj, Tycho. Dlouho jsme se neviděli. Nezměnil ses.
Ty jo. Zestárnul jsi.
Jo, trochu jsem vyrostl.
Už musím letět.
Díky za svezení.
Není zač.
A pak jsem odpilotoval stroj času sem, zabil jsem příšery a vrátil se do postele.
To je dobrý konec.
- Jo? - Rozhodně.
Dík, žes to dokončil. Nic mě nenapadalo.
- Chce se ti spát? - Jo.
Dobrou noc, zlato.
Dobrou, mami.
Otevřít, nebo zavřít?
Dneska zavřít.
Tak dobře. Sladké sny.
Ahoj, tati.
Už spí?
Skoro.
- Vymyslel nějaký konec? - Jo.
Stroj času.
Dobrý.
Stroj času.
To je dobrý nápad.
Taky si myslím. Budeš ještě vzhůru?
Ráno se vracím do města.
Chci si ještě chvíli vychutnat noc.
Tak jo. Já si jdu lehnout.
Dobrou, Hypatie.
Dobrou, mami.
Dobrou, Hypatie.
Můžu si přisednout?
To budu moc rád.
ORION A TMA
PODLE KNIHY EMMY YARLETTOVÉ
VĚNOVÁNO PAMÁTCE MEGHAN NOYESOVÉ A NOELLE MCCOWNOVÉ
Překlad titulků: Irena Křiváková