-Vad tror du händer? -Jag hoppas att vi avslöjar sanningen.
-Ja, och Justin får åka hem. -Jag hoppas att de fattar rätt beslut.
Vi kan bara gå i mål med värdigheten i behåll.
Väljer de att inte göra det får de leva med det.
Nu är det upp till er, Charlie. Vi har gjort vår del.
Jill försökte bli av med mig när det blev för mycket för henne
att hennes plan inte gick i lås från början, för hon måste ha kontroll.
Jag ville från start vara lojal med Alpha, tills Alpha slutade vara lojala med mig.
Får han fortsätta i tävlingen efter vad han gjorde så går det inte.
-Vi såg dig gå. -Jag trivs i Charlie Camp.
Det är en dramafri zon.
Jag kom från en dramafylld zon.
-Subborna lever ju för dramat. -Jag vet.
De älskar det.
Hallå, vi är hemma.
-Hallå där. -Hejsan!
-God eftermiddag. -Hur är det med fötterna?
-De är lite blöta, men… -Kom in.
-Jag kan inte komma ut, jag är halvnaken. -Jag uppskattar gästfriheten.
Ledsen att jag inte kom i morse.
-Jaha, pratade jag strunt när jag…? -Inte alls.
Ni har ju haft tur.
Jag är officiellt med i Team Charlie, jag är på en ny plats.
Annan vibb. Annan precis allt.
Deras vindskydd är dubbelt så stort som det jag var van vid.
De har en eldstad i vindskyddet, så det håller sig varmt. Jag trivs.
-Promenaden var inte hemsk, då? -Den var klart värt det.
-Vi är glada att ha dig här. -Tackar.
Nick.
-Justin. -Fint att ses igen.
-Broder. -Brottare till brottare.
Nu har Justin kommit till Björnlägret.
Det gläder mig, det var ett bra drag.
Och drar han bara sitt strå till stacken får vi det mycket lättare.
Oj, det var gott.
-Berätta lite vad som hänt. -Ni hade tur som klarade er undan Jill.
Jo.
Hon menar nog väl, hon vill köra tävlingen, men varje dag
försökte hon hitta nåt sätt att skapa splittring.
"Det är ett spel", vi såg det hela tiden.
Ja, vi såg det direkt.
Hon kommer inte åt oss fysiskt, så hon försöker att driva in mentala kilar.
Det är precis vad hon gör där borta nu.
Jill har spelat spelet ända från början, och hon är bra på det.
Jag bara ledsnade på det.
Sen började hon ge sig på mig och jag försökte undvika bråk.
-Hur har du det med Amber? -Det var bra, men Jill vände henne.
Nu följer hon henne som en vilsen valp.
Så hon försöker manipulera läget och stöta bort mig för att komma fram själv.
Jag vill bara inte vara en enda minut till i det lägret.
Det var som om de började förändras båda två.
Det är trevligt att ha Justin här, han lär passa in bra.
Nu är vi två jägare i lägret.
Vi får gå på jakt tillsammans och få lite hjortstek på grillen.
Det är här de kommer in, och de går runt en.
Vart ska jag gå?
Jag tror att vi ska gå på varsin sida. 30 m ifrån varann, och göra oss redo.
Vad Alpha anbelangar så vet vi inte vad de gör.
Så vi söker spår runt lägret.
Oj, där är en pil.
-Vad är det här? Ska vi läsa? -Kör på.
Var så god.
"God morgon, Charlie-killar. Vi hoppas att ni tre mår bra."
Visst.
"Sen ni tagit emot Justin i Charlie
har han fuskat genom att förstöra och röva från vårt läger. Han stal privat egendom
och har stulit mat från vårt lag.
Är det så ni tänker spela det här spelet? Är det så här ni vill slutföra tävlingen?"
-Vad tror du? -Hon stavade i alla fall "Charlie" rätt.
-Vi får nog erkänna oss besegrade nu. -Det var värt ett försök.
Jag tror inte på det hon skrev. Hon är manipulativ, jag litar inte på henne.
Hon försökte byta lag och komma hit och sabotera för oss.
Jag litar inte ett dugg på Jill, men den där lappen var klart obehaglig.
Stämmer det hon skrev måste vi verkligen tänka efter, för då dras vi in i det.
Men i nuläget köper jag det inte alls.
Hon har inget att komma med och hon var otäck mot oss.
Vi är superskeptiska. De griper efter halmstrån.
-Desperat taktik. -Och vi har sett hur hon kan vara, så…
Det ser illa ut.
-Vi är precis ovanför lägret. -Tusan.
-Vi får låta Justin läsa det. -Ja.
Ge honom en chans att prata om det.
16 ENSAMVARGAR
6 ENSAMVARGAR
UTE
SKAPAR SINA EGNA REGLER
UTE
DET ULTIMATA ÖVERLEVNADSSPELET
UTE
BARA ETT LAG KAN
UTE
STÅ KVAR
Jag är här för att delta och vinna.
-Hur gick jakten? -Inte bra, vi såg inget.
Såg ni inget? Hörde inget, inga djur i närheten?
-Massor av spår och spillning överallt. -Ja.
Vi hörde dem, men det kom inte ut några och hälsade på.
Jaha.
-Hittade ni några bär eller så? -Ja, lite svamp.
Fint.
Jag märkte ju att killarna var alerta.
Det var nåt på gång, fast vad visste jag ju inte.
Medan ni var ute hittade vi en lapp från Alpha som jag tänkte låta dig läsa.
-Okej? -Visst.
Jill försöker få bort mig härifrån
och anklagar mig för en massa saker där sabotage tydligen är en punkt.
"Förstöra och röva från vårt läger." Jag "rövade" inte.
Hon griper efter halmstrån.
Jag tror henne inte för ett ögonblick.
Jag tog yxan, för de hade en extra.
"Privat egendom"? Jag tog inga av deras privata grejer.
Jag har fuskat och stulit mat.
Det hade varit rätt uppenbart om jag hade stulit mat.
Hon griper efter halmstrå och försöker svartmåla mig.
-Ett utspel, de försöker splittra oss. -Men hennes trick funkar inte.
-Det är svagt, desperation. Vänta ut dem. -Jag har ingen anledning att vara oärlig.
Jag tänker inte stå här och försöka försvara mig, men jag ska säga som det är.
-Ja, jag förstörde presenningen. -Gjorde du?
Bara presenningen?
-Bara den. -Och den ingick inte i vindskyddet?
-Eller? -Jo, det gjorde den.
Jag vill absolut inte skada nån här ute. Det är inte min avsikt.
Min avsikt är att vinna, och då måste man spela fult ibland.
-Det var en del av vindskyddet? -Som du förstörde?
Ja, men eftersom ni sa "inget drama" ville jag inte ta deras sovsäckar.
Jag ville inte jaga upp dem så att de skulle fara hit och drabba er med drama.
Men jag strimlade presenningen, så det här är en desperat handling.
-Jag rövade inte i lägret. -Okej.
Problemet är att när vi erbjöd dig en plats här blev du en del av Charlie Camp.
Jag brukar kunna känna av folk. Och han kändes okej, men vad vet man?
-Jag gör vad som krävs för att vinna. -Ja.
Jag gjorde som jag gjorde, och som man bäddar får man ligga.
Men jag vill stanna här.
Vi får snacka lite snabbt. Ledsen, Justin. Strax tillbaka.
Visst.
-Det här var illa. -Ja, jätteilla.
Verkligen illa.
-Hur känner ni? -Alltså…
För det första tror jag att allt de förlorat har rättats till.
Jag gillar inte förstörelse av saker.
Det var det som var grejen.
Och då var han en representant för Charlie Camp.
Det känns som om han ljög, men jag förstår varför.
Så vad skulle vi göra?
Efter en stunds överläggning har Team Charlie sitt svar.
Eftersom du gick över till oss
så är det tekniskt sett sabotage, är du med?
-Jag stöttes ut, så varför inte? -Jag fattar.
-100 %. -Tända dynamiten och bränna bron?
Jag fattar.
-Men det var inte rätt. -Absolut inte.
Och vi vill inte släppa det etiska.
-Hela laget kan göra ansvarigt. -Ja. Så hur vill ni göra?
Vi måste gå våra skilda vägar.
Okej.
När han kom med pekas vi alla ut,
och det kändes som ett förödande slag mot oss.
Men jag måste tänka etiskt.
Han hade nog ett riktigt dåligt läge.
Jag gick igenom samma sak med Delta under ett par dagar,
och jag förstår honom helt och fullt.
Jag önskar att han inte hade gjort så, han också.
Vi kan inte tolerera nåt sånt, så vi fick lov att be honom att lämna oss.
Han tog det på rätt sätt och accepterade följderna.
Jag respekterar beslutet fast jag ogillar det.
Fick jag göra om det skulle jag låta bli.
Förvisad från Charlie och helt säker på att Alpha inte skulle ta tillbaka honom…
Det är som att gå till galgen.
…har Justin inget annat val än att avlossa sin signalpistol och lämna tävlingen.
Jag trodde inte att det skulle bli nån påföljd, men så var det alltså inte.
Jag var kanske lite väl ful.
Där har vi rättvisa!
Jag har nått ända hit, varit här i en dryg månad och gått från en höjdpunkt i går
till en klar bottennivå i dag, och…
Jag är bara besviken.
UTE
Nu när jag har sett båda sidor vet jag vilka som vinner.
Idag segrade ljuset.
-Vi kommer att vinna, va? -Det vet du.
09.12, DAG 35 SNÖ, -9 ºC
Det är dag 35 och vintern knackar inte längre på hos lagen.
Den har anlänt.
Det snöar!
Kolla på vinterlandskapet!
-Vi lever i Alaska på vintern. -Jösses!
Och det var snöstorm i natt.
Oj, härligt. Magi!
Oj, vinterlandskapet. Kolla!
Jag vaknade till snö och varma vantar. Bra dag.
Jag älskar det här!
Det var bara några centimeter snö…
…men mer snö är på ingång.
Herregud!
I den här delen av Alaska faller det nästan 2,5 meter snö per år.
Gud!
Så vackert.
Jag börjar gråta.
Det är så vackert här.
-Slaget har börjat. -Nu är det på.
Snön må försköna landskapet…
-Det är tösnö, vi kommer att bli blöta. -Jag ska dra på mig täckbyxorna.
…men den påminner också om att lagen snart ställs inför kärvare väder.
Det blir inte så kallt medan det snöar, utan när det har slutat att snöa.
Om inte den överlevnadstävling de ägnar sig åt når sitt slut.
Jag trodde inte att de skulle släppa ner fler grejer, eller nånting alls.
Det är alltid nåt på gång här ute.
Det som kan bli vårt sista släpp kom i dag.
Det kan vara nåt som avgör spelet.
Och Alpha Team ska ta hem segern. Det ska jag se till.
De två kvarvarande lagen spekulerar kring vad det oväntade släppet kan bjuda på.
Det kom en helikopter och jag tänkte: "Vad kommer de med?" Förmodligen en utmaning.
Men vad det än är så är vi redo.
Vi får röra på oss, vi kan få upp värmen.
Där är de.
Jag misstänker att det kanske är den sista utmaningen. Jag vet inte.
-Jag visste det. -Där har vi det.
Nu har vi karta och kompass.
"Två lag är kvar, men bara ett lag kan vinna."
Här.
"En ansträngande färd till mållinjen väntar."
"Er laganda, lojalitet och styrka prövas i varje steg.
Ett sista släpp har gjorts på halvöns spets, markerad på er karta.
Laget som först når dit vinner förstapriset."
"För att vinna måste hela laget nå dit.
Laget ni tillhör nu är det ni måste gå i mål med."
"Utgå i soluppgången."
Vi tar det, vi ger järnet och kommer först.
"En ansträngande färd till mållinjen väntar."
Mållinjen.
Mållinjen!
Jag tänkte inte…
Ja, jäklar. Nu gäller det!
Herregud, tjejen.
Gråt inte än, vi har en lång resa framför oss.
-Vi får äta bra i dag. -Lunch, kvällsmat.
Frukost, lunch och kvällsmat.
Efter att i 35 dagar ha mött Alaskas kärva klimat
och varandra i en tävling de utkämpat så gott de kunnat,
tycks slutet äntligen vara i sikte för Alpha och Charlie.
Kortaste vägen.
Nu gör de sig redo för en kapplöpning mot målet.
Fast på vägen måste vi över en flod.
Det måste väl de också. Inte?
-Inte om de ska dit vi ska. -Sant.
Vi tävlar mot det andra laget och mot tiden. Det är bara att ge allt man har.
Tjejerna är väldigt starka mentalt,
och de är säkert fysiskt kapabla, så de utgör ett hot.
Vi måste upp och genom kärret för att komma ner på andra sidan berget.
-Ser du höjdkurvorna? -Ja, herregud.
Ser du hur skarpa de är? Det här är lodräta sluttningar.
Det är klippor, vi måste gå runt dem.
Jag vet, men vi måste hit för att komma dit.
Nej, vi får gå hela vägen runt.
Vi kan inte bestiga det där. Det är en klippa.
Resan vi måste inleda i soluppgången
är omätbar, men vi är redo.
På andra sidan floden firar Charlie Team sin sista kväll tillsammans i Alaska…
-Det har varit en ära. -Absolut. Hur det än går.
-Jag skulle gå i strid med er. -Ja, när som helst.
…och planerar loppet till mållinjen.
-Vad tror ni om färden i morgon? -Jag tänker pressa er hårt.
-Skulle jag spy, så bry er inte. -Gör det inte medan du springer.
Precis.
Bara kör på.
Jag tror att om vi bara pressar på så fixar vi det.
-Allt upp på bordet. -Precis.
-De kommer ju att lägga på en rem. -Jo.
Vår sista natt i Alaskas vildmark.
Hur känns det?
Jag hoppas verkligen
att det är den sista etappen.
-För det är så svårt att fortsätta. -Ja, tjejen.
Jag försöker föreställa mig dynamiken
mellan de tre kvarvarande i Charlie Team.
Jag skulle anta…
…att de har nåt slags brödraskap.
Vi får se hur det går i morgon.
Vi får se om deras lojalitet och sammanhållning är
stark nog att ta alla tre över mållinjen, för de måste korsa den tillsammans.
Det stod ju att lojalitet och styrka skulle prövas.
Och vår styrka har ju prövats de senaste veckorna.
Morgondagen kommer att bli en väldigt, väldigt ansträngande dag rent fysiskt.
Det är dag 36, men ingetdera laget har sett soluppgången än.
Båda lagen är nervösa inför de 15 km långa sträckor som väntar dem.
Jag vet hur jag ska komma härifrån, för jag har läst på.
Tror jag.
Alpha och Charlie har samma mål på halvöns spets och ungefär samma sträcka dit,
men precis som lagen skiljer sig i spelstil så väljer de olika vägar.
Vi bör gå över där, där det är lägst, och sen gå tillbaka.
Sen rakt på längs ön.
-Ni ser all våtmarken där? -Ja.
Jag vill inte bli blöt mer.
Jag vill inte ha blöta fötter. Jag tar av kängorna, vadar och tar på dem igen.
-Det funkar för mig. Jag följer er två. -Vi kommer att hålla en hög takt.
-Funkar det? -Jag ska göra mitt bästa.
Charlie Team har relativt öppen terräng på sin sida Neka-floden.
Men i gengäld har de en något längre rutt
och måste flera gånger korsa iskalla vatten.
Hur gör vi vid vattenfallet? Det är ju högvatten, så vi drar väl genom baksidan.
Ja, varför inte? Varför inte gå på baksidan?
-Japp. -En till. En klättring till.
En klättring till. När solen dyker upp.
Alpha Teams rutt är något kortare,
men den första sträckan går genom svår och ojämn terräng med väldigt dålig sikt.
TID TILL SOLUPPGÅNGEN
Vi manifesterar.
-Vi tar det. -Positiva.
Ja. Tempo.
Kom ihåg: Var ett med stegen.
Vi går på väldigt få kalorier.
Så det vi tror att vi klarar som annars är lätt kommer att vara väldigt svårt i dag.
Särskilt den första biten när det går uppför.
-Medvetet, sakta. -Se upp.
-Snubbelrisk så fort man lyfter foten. -Precis.
Vi har vår väg, övertänk inte.
-201. -201 grader, tjejen.
Okej, så vi behöver…
…universum på vår sida, en gång till.
Som det varit hela tiden, till och med när vi inte trodde det. Okej?
Vi har fått kämpa hårt i den här sluttningen, i leran.
Värsta platsen av alla.
-Inga fördelar! -Inga fördelar, men…
-Det finns en fördel. -Ja, en.
För den här morgonen startar vi före Charlie-gänget.
-Bara en hårsmån. -Och det är allt vi behöver.
Det är fördelen vi inte haft förut.
Så trots att du tror att världen och livet är emot dig…
-Inte varje gång. -Inte varje gång.
-Kom, så går vi i mål. -Och hem till våra män.
Ja!
-Jag älskar dig, tjejen. -Jag älskar dig så.
Och när de första solstrålarna kommer över bergen…
-Nu gäller det kontanterna, killar. -Kom här.
Älskar er.
…inleds kapplöpningen mot slutmålet.
Kom igen, killar.
Kom igen.
-Hallå, tempot. -Jag vet, det är svårt.
Det är en kapplöpning men inte ett lopp.
-Det är inte ett sprinterlopp. -Sant.
Vi vänder tillbaka mot vattenfallet och tar ut vår riktning.
Japp.
Medan Alpha kommer in i tät skog närmar sig Charlie sitt första vadställe.
Här hade en Walt Whitman-dikt passat.
I hopp om att nå snabbare fram tar Charlie Team en mer direkt rutt.
Sträckan blir kortare, men till priset av att behöva korsa vattendrag.
Här har vi vårt första vadställe.
Vi kanske kommer över utan att klä av oss. Vi får se.
Vi måste skynda.
-Kan du se djupet? -Inte så långt ut, nej.
Vad tror ni?
Jag vet inte hur det är längre fram, men här kan vi vada.
-Vill du vada? -Jag försöker.
-Vi måste kanske vända och ta av oss. -Ja.
-Ta av? -Ja.
Vi hade en plan som kunde spara en halvtimme eller mer,
och det var att korsa vatten där det gick, i stället för att gå runt.
Det är typ knähögt.
-Vi får nog vada en gång till. -Ja.
-Det var väl inte så illa? -Nej.
Medan Charlie hämtar sig efter det iskalla vattnet
strävar Alpha fram genom den oländiga terrängen i sitt skogsparti.
-Kolla vilken galen terräng. -Ja, det är det.
Jag har då aldrig vandrat i nåt liknande förr.
När man gå i så tät skog är det bäst att ställa sig med ryggen mot nånting
och så ta sikte på ett nytt föremål, gå dit och så göra om.
Vi måste hitta vattenfallet om det ska funka.
Jag hör det, det är till vänster.
-Så vattenfallet är här. -Ja.
Vi går rakt. Jag tar bäring och pekar ut ett träd åt dig.
I vildmarken navigerar man genom att utgå från en känd punkt.
Var är du?
Men i tät regnskog kan det bli svårt.
Stanna där, rör dig inte.
Här är en stig.
Man följer inte stigar när man tar bäring.
Kom ihåg: Hitta en punkt att gå till, men följ också minsta motståndets lag.
Tappar man läget har man tappat sin bäring.
-Är det 201 grader? -Det är det.
-Det verkar långt. -Ser du trädet som verkar dött?
Kan du hålla fokus på det medan jag hittar öster?
Alltså, det där känns…
…långt åt höger.
-Nej då. -Okej, jag litar på dig.
Jag har ställt in 201 i min riktning, österut.
Nu är det bara att rikta kompassen mot öst, så visar den vart vi ska. Okej?
Gå mot det döda trädet.
Båda lagen försöker hitta genvägar och båda stöter på oväntade problem.
Vi kan nog inte att vada, det är nog djupare i mitten.
Vissa kan vara till fördel, andra kan utgöra hinder på vägen mot seger.
Den vidgas där framme.
Det kommer en annan flod där.
-Ser du där det verkar smalna? -Ja.
Här går vuxna män omkring i kalsongerna.
-Här. -Japp.
Vad tror ni?
Kanske.
Kängor och byxor av.
LUFTTEMPERATUR 2 ºC
VATTENTEMPERATUR 5 ºC
Det blir en till.
Herregud.
När man vadar känner man inte fötterna.
Det enda man känner är ett starkt tryck av smärta.
Djupt ner i foten, som en avlägsen sensation av knivar och dolkstötar.
Där gick kulorna i.
Är det rätt väg?
Det blev det.
-Vilket håll? -Rakt på, antar jag.
När man klivit i är det bara att köra. Skulle man vända efter halva vägen?
Man bara fortsätter.
Jäklar!
Där rök stövlarna.
På väg genom vattnet är hypotermi en enorm risk.
Herregud. Stövlarna blev blöta.
-Var det det sista? -Troligen inte.
De två lagen följer olika banor,
valda utifrån de rutter de anser enklast.
Det lag som först begår ett misstag så här långt…
Där är berget.
…
-Ja. -Vi går för långt.
Vi är här. Vi ska ditåt en bit till, för vi vill inte hamna i bukten där.
-Vi kommer inte längre österut än så här. -Nej.
Okej.
Oj, vilket fint spår. Följ hjorten.
Universum säger "ni valde rätt väg".
-Vi har en till. En till, Nick. -Kommer.
Det är nog är den sista. Hoppas jag.
-Hur djupt? -Det är djupt.
Sugigt.
-Kolla. -Perfekt.
Tack, hjort, för att du visat vägen.
Det blir djupare och djupare.
Det blir en till.
Det är så vackert.
-Vi har kommit över toppen. -Japp, det har vi.
Jag ser bukten. Jag ser vatten.
Tusan. Vi gick för långt österut.
Vi är rejält fel. Var är 201?
-Nej, ser du min linje? -Ja.
Det är dit ner vi ska.
När vi kom upp på toppen ändrade vi rutten, bara lite.
Vi ändrade gradtalet en liten smula.
Rakt ner här.
Vi går runt lite här.
Men vi behövde ju komma upp och se.
Bara gå rakt ner.
Det är midjedjupt här.
Fy…
Kör på.
Hittills har båda lagen klarat hindren de har valt.
Vi lyckades hamna på hjortstigar som fick oss att tappa vår raka kurs.
Och lagen ligger nu sida vida sida.
Men vi är fortfarande säkra.
Och vi går fortfarande. Det är nummer ett.
-Hur går det, Nick? -Fryser. Tappade stöveln.
Ett vadställe till.
Jag hör vattnet.
Sen de klarat den svåra terrängen och höjdskillnaderna…
…ställs Alpha Team inför ett ännu större och oväntat hinder.
-Är det den första viken? -Jag vet inte.
Hur tusan ska vi komma runt?
Är det här sjön har vi gått åt fel håll.
-Kartan visade inte en sjö här. -Nej, det ska vara en vik.
-Jag tror att det här är sjön! -Varför ifrågasätter du ditt val?
För att det inte känns rätt!
Vi är inte här.
Där är bergskedjan, mitt framför oss.
-Ja. -Så vi är precis här.
Amber och Jill vill nå den här viken
och följa kusten till målet.
Men på väg över öns täta undervegetation kom de ur kurs vid sjön.
Det är ingen ström.
Vi kom nedför den här sidan av berget och svängde höger.
Vi gick inte så här. Vi är vid den här sjön.
-Litar du på mig? -Ja.
-Ditåt. -Okej.
Jill och Amber går österut runt sjön för att nå kusten.
Käre Gud.
Det är bara att gå. Bara att gå.
Medan Alpha hindras av vatten…
Så här är det lätt att hålla takten.
…inser Charlie att deras genväg också bjuder på fler hinder än väntat.
Vi visste att det skulle finnas dolda vattenhinder,
men inte att de skulle vara så djupa och så breda.
Så vi var livrädda för vad som skulle hända om vi inte kunde få upp värmen igen.
-Kängorna är stelfrusna. -Jag har tappat känseln.
Helt.
Herregud.
-Vi slösade inte så mycket tid. -Det var inget slöseri alls, faktiskt.
I avstånd räknat ligger Alpha nu efter, men kan under loppet komma ifatt.
Gud, vilken stor sjö.
Men bara om rutten Charlie valt uppvisar fler överraskningar.
Nej. Ett vadställe till.
Inte igen.
Det har kanske fryst.
Paul är stenhård.
Han har tempot "jag ska vinna för mina barn", och jag kan bara älska honom.
-Ja. -Han gick rakt igenom vattnet.
Han bara: "Jaha", och klev i. "Jaha", och klev i.
Han vet att det måste till.
Paul satte tempot, och det behövdes för att komma igenom kärret.
För ofta hade man ler upp till fotknölarna.
Så man plaskade fram genom våtmarkerna,
och det var svårt för mig som har kortare ben.
Håller vi det här tempot kan ingen matcha oss.
Ja.
Snart har vi kommit runt sjön!
Inte mer iskallt skit!
Där kom vi runt sjön.
Tänk att sjön var så himla stor!
Jag hatar dina kängor, Nick.
Allvarligt? De ska få sin värsta recension nånsin på amazon.com.
Jag ska lämna dem på Frälsis, fylla dem med bensin och tända på.
Och det blir bilden till recensionen: "De här kängorna suger."
Går vi ditåt är det knappt 1,5 km.
Åt andra hållet blir det bortåt 3, dubbelt så långt.
Okej, då tar vi den kortaste vägen, rakt mot viken.
Vi följer bergen där. Kom igen.
Vet du vad det här betyder?
-"Hugg i nu." -Det betyder "jobba på".
Käften. Vi går.
-Jag går hitåt. -Rakt mot vattnet.
Båda lagen närmar sig sin kustlinje,
och väl har de slutspurten kvar.
Spring inte.
-Jag orkar. -Vi ska komma fram tillsammans.
Jag lämnar dig inte, jag lovar.
Och så här långt ligger lagen lika i spurten mot mållinjen.
-Vi är nästan vid kusten. -Ja, bra.
-Så vi bara fortsätter österut. -Jag är med.
Jag ser viken.
Japp.
-Oj, gick det bra? -Den gick av.
Nick lämnade stigen när han såg viken. Han plöjde rakt igenom svår terräng.
Vackert!
Jajamän!
Tusan.
-Allvarligt, Nick. -Ledsen.
Tack.
Akta ögonen.
När vi kommit igenom det här är det bara att följa kusten.
Ja, nu är det nerförsbacke.
Hör.
-Hör du? -Ja.
Gå rakt mot det.
-Jajamän, där är det! -Lugn, vi är bara halvvägs.
Akta ansiktet.
Jag ser vatten, tjejen.
-Gud, så långt vi kommit. -Jag hoppas det.
Och jag hoppas att vi tog igen tid och inte tappade skärpan.
Att komma dit och veta att det är allt jag måste klara,
att bara fortsätta åt det här hållet…
Vi tar det!
Det är klart, det är bara slitet kvar.
Resten är lätt.
Vi behövde bara ta oss hit. Nu är det bara att följa stranden.
Bara trampa på, gå runt viken och ta hem vinsten.
Lätt som en plätt!
-Ja. -Det är bara att gå.
Herregud.
Var är killarna? Var är de?
Förhoppningsvis bakom oss.
Jajamän, där är det!
Ja.
Över trädstammen.
Det lär kännas bra i höfterna.
Paul är så tuff.
Efter punkten på kartan sänkte Paul tempot lite.
Nån annan får leda.
Kärret knäcker en.
Ja, det slet ner mig ordentligt.
Lyfta foten, sätta ner.
Jag tog över och det var precis vad han behövde, att nån annan höll tempot uppe.
Vi begick ett misstag.
Men vi gick inte helfel. Det blev liksom…
För jag tog ut vägpunkter och bäring.
Och jag tog ut azimut innan vi gav oss av.
-Gjorde de det? -Kan Paul sånt?
Jag är en överlevare men inte en survivalist.
Inte förrän jag träffade Jill.
Och nu får jag stå jämte en så grym kvinna.
Jag är så stolt över mig. Och så stolt över dig.
Säg "tyst" om du ledsnar på att höra det.
Kass mark.
-Ja. -Farlig att gå på.
I Team Charlie har Paul sackat efter.
Och här anger reglerna att hela laget måste gå i mål för att vinna.
Kan inte prata.
Vi strävar på, men får problem: Stora trädstammar att krypa över och under.
-Behöver ni hjälp? -Nej.
Och när jag krupit under och reser mig svimmar jag nästan.
Det fanns inte plats för annat än
"kan jag sätta ner en fot framför den här, och sen en till?"
Det börjar flimra för ögonen och deras försprång bara växer och växer.
Orkar Paul inte fortsätta kan inte resten av laget göra det heller.
Ge mig styrka.
Jill…jag tror att jag ser mållinjen.
Okej…bara andas.
Jag ser ingen annan här. Ingen alls.
-Hur långt…? -Framåt eller bakåt, ingen alls.
Vi är vid mållinjen.
Amber!
Jill!
Amber!
Jill!
Amber!
MÅLLINJEN
Jag försöker hämta andan. Grunt.
Så illa.
Jag är slut.
Så nu är det rent mentalt.
-Hur är det? -Slutkörd.
Kom igen, Paul!
-Jag tror att det är här. -Japp.
Det är här.
Kom igen, Paul!
Kom igen!
Jag är slut.
Kom igen, jag ser nåt! Öka!
Okej. Jag är inte uträknad.
Jag fick lite mer kraft och tog mig igenom önskan att ligga ner. Mina sista krafter.
-Jag tror att vi går åt rätt håll. -Vi går åt rätt håll.
Det är den lätta biten kvar, vi är ju på väg hem.
Vi får åka hem sen.
Jag måste kliva försiktigt på de större stenarna så att jag inte vrickar foten.
Kom igen, Paul.
Som låren krampar.
Kära nån.
Tusan.
Kom igen, Paul!
Här är det, kom igen!
-Vi kommer att slå dem! -Ja, det måste vi.
-Tusan till gräs. -Jag gillar det inte.
När jag såg att Paul sackade insåg jag att han kände av det.
Går det bra?
Du klarar det, Paul!
Jag bara: "Hur ska jag bära honom?"
-Vi avslutar starkt, broder. -Avslutar starkt.
Gudars, vad är det där?
Oj, nu känns det i rumpan och höfterna. Ditåt.
Det kan vara uppe i skogen.
Efter 36 slitsamma dygns överlevnad
närmar sig två utmattade lag äntligen tävlingens efterlängtade slut
och en chans till seger.
Där är det.
Jag älskar dig!
-Jag ser målet. -Gör du?
Jag tror att jag ser tre personer på stranden.
Ja!
Läs!
Jag vill höra.
Ja!
Tusan.
Vi gjorde vad vi kunde.
Team Charlie har nått det sista släppet och tävlingens sista budskap.
"Överlevnad med främlingar…
…är det svåraste man kan ställas inför.
Lojalitet ställs mot självbevarelsedrift."
Jag kommer hem.
"Själviskhet"…
Hon förstör min flotte!
…"mot osjälviskhet."
Nästan framme, Angie!
"Önskan att segra mot önskan att ge upp."
Ge mig styrka.
"Överlevnad i grupp förstorar våra mörkare sidor.
Svek kan innebära personlig vinning medan lojalitet kan blotta svagheter.
Vi lutar åt att välkomna de starka och vilseleda de svaga,
men bara för att det tjänar våra syften.
Men i egennyttig strävan kan band uppstå."
Älskar er.
"Lagkamrater blir mindre av hinder och mer av nödvändigheter."
Du klarar det.
"Vi söker känslomässigt och fysiskt stöd hos varandra.
Våra motiv må vara själviska, men vägen till framgång
inbegriper förmågorna och kamratskapet hos de omkring oss.
Er resa slutar här.
Ni har stått kvar bortom resten.
Gratulerar."
Ja, mannen!
Den första jag ringer är min syster,
för hon ställde upp med pengar när jag inte hade så att det räckte.
Älskar er!
Jag tänkte på dig nästan hela tiden.
Vi klarade det!
Där skrämde vi dig visst.
För fan, jag klarade det. Jag bad hela vägen och hade inte klarat det annars.
Jag bara bad Gud att ge oss styrkan och visa oss rätt väg,
och att skydda alla, i båda lagen, skydda alla,
men ge oss en liten fördel, och här är vi.
-Äntligen pengar nog att kriga med. -Ja, sedelkrig!
Nej!
Jag ska betala av skulderna. Jag kan bilda familj.
Det är det största, det är därför jag är här.
Jag älskar er!
Och där är vår skjuts hem!
Gud, vi var så nära.
Se på mig. Det är okej för mig.
Vi kom i alla fall fram. Eller hur?
Ja.
Jag vet…att pengar inte spelar nån roll, men…
Gud.
Vi var i underläge.
Men det är väl de i underläge som ska vinna?
Fast så är det bara på film, och det här är verkligheten.
Jag är förvirrad.
Universum sa ju att vi…
Att vi skulle klara det. Att det var vår tur.
Ja.
Ni kan fråga mig i dag…
…ni kan fråga i morgon.
Ni kan fråga mig om 20 år.
Jag kommer alltid att säga att jag fortfarande väljer henne.
Jag brydde mig inte om pengarna, jag ville bara vinna.
-Jag ville bara räcka till. -Du räcker till, tjejen.
Min första helikopterfärd.
Jag orkar knappt ta mig in.
Jösses, killar, det här var det bästa jag nånsin upplevt
näst efter barnens födelse.
Det är många känslor som far igenom en.
Helt otroligt. Vem får en sån här chans? Kolla var vi är!
-Gratulerar, Charlie-killar. -Grattis, killar.
Jajamän!
Jag föredrar dig framför pengarna.
Undertexter: Henrik Brandendorff