Тоню, ти ще з нами?
Тоню?
Чекайте.
Тоня знепритомніла.
Так.
Прийнято.
Тоню? Тоню, ти мене чуєш?
Ти мене чуєш, Тоню?
Чоловіче…
Пацієнт реагує на біль.
Тоню?
Добре, розплющуй очі.
Добре. Залишайся з нами. Ми тебе зігріємо.
Добре.
Говори з нею.
Тоню, я з тобою, добре?
Перенесемо тебе на катер.
-Гаразд. -Відвеземо тебе в тепле місце.
Мені треба залишитися з Тре.
Знаю, тобі треба бути із Тре.
Ми тебе забираємо. Тобі потрібна допомога.
Залиш кошик тут.
Знаю, це важко.
-Треба тебе зігріти. -Не хочу його кидати.
-Знаю. -Він один залишився.
Знаю. Ми про тебе подбаємо.
Раз, два, три.
-Добре. -Гаразд.
Обережно. Тут дуже слизько.
Повільно, потроху.
Тоня знепритомніла.
Тре, хочеш підійти?
То вже була не гра. То вже було питання життя і смерті.
Я знаю, що в неї є дитина мого віку.
Є люди, які чекають на неї вдома.
Єдине, про що я міг думати,
що вона повинна отримати необхідну допомогу.
-Тре тут. -Зібралася покататися?
-Іди сюди. -Що таке?
-Вибач, Тре. -Годі вибачатися.
Я тобі вже сьогодні казав. Лайно трапляється, гаразд? Це життя.
Лайно завжди трапляється.
Поки не помремо, лайно буде траплятися.
Не засмучуйся.
Мені дуже шкода, що в тебе так складається.
Усе гаразд.
Ми поїхали.
Повертайся додому, до дітей і до своїх батьків. Добре?
Тре, ти маєш вийти.
Може, ми і не перемогли, але все зрозуміли.
-Так. -Гаразд?
Так.
Увесь цей час я вірила, що ми переможемо.
ВОЛОНТЕРСЬКА ПОЖЕЖНА СЛУЖБА ПІТЕРСБЕРГА
МЕДИК 1
Не знаю, що трапилось.
Знаю, що коли прокинулась, я була прив'язана до носилок
і це більше не була гра.
-Гаразд. -Давайте.
Мені це було потрібно. Для моєї сім'ї. Для себе.
Я досі шокована.
Але у мене тепер є новий член сім'ї.
І це перемога. Рідко щастить зустріти таких чудових людей.
Я завжди буду вдячна за це.
Сподіваюся, він повернеться, боротиметься
і дасть собі шанс.
Не хочу, щоб він утратив його через мене.
ТОНЮ ДОСТАВИЛИ В МЕДИЧНИЙ ЦЕНТР ПІТЕРСБЕРГА
ЇЇ ЛІКУВАЛИ ВІД ПЕРЕОХОЛОДЖЕННЯ ЧЕРЕЗ ЕКСТРЕМАЛЬНИЙ ХОЛОД
ГІПОГЛІКЕМІЮ ЧЕРЕЗ НЕДОЇДАННЯ, ТА ЗНЕВОДНЕННЯ.
ЧЕРЕЗ ЦЕ ВОНА БУЛА ЗМУШЕНА ВИЙТИ З ГРИ.
ТРЕ ПОВЕРНУВСЯ ДО ТАБОРУ «АЛЬФА» САМ.
У НЬОГО 24 ГОДИНИ, ЩОБ ЗНАЙТИ НОВУ КОМАНДУ, ІНАКШЕ ЙОГО ДИСКВАЛІФІКУЮТЬ.
11 ГРАВЦІВ
ЗАК КОМАНДА «АЛЬФА» — ВИБУВ
БАЙО КОМАНДА «АЛЬФА» — ВИБУВ
ТОНЯ КОМАНДА «АЛЬФА» — ВИБУЛА
ТРЕ КОМАНДА «АЛЬФА»
ЛИШЕ ОДНЕ ПРАВИЛО
ДРЮ КОМАНДА «БРАВО»
ДРЕЙК КОМАНДА «БРАВО»
ЕМІЛІ КОМАНДА «БРАВО»
СЕММІ КОМАНДА «БРАВО»
ТРЕБА БУТИ В КОМАНДІ
ХУЛІО КОМАНДА «ЧАРЛІ» — ВИБУВ
БРІ КОМАНДА «ЧАРЛІ»
БРІ КОМАНДА «БРАВО»
ДЖОЇ КОМАНДА «ЧАРЛІ»
ДЖОЇ КОМАНДА «ДЕЛЬТА»
МЕГАН КОМАНДА «ЧАРЛІ» — ВИБУЛА
ЩОБ ВИГРАТИ МІЛЬЙОН ДОЛАРІВ
ЕРІК КОМАНДА «ДЕЛЬТА»
БРЕНДОН КОМАНДА «ДЕЛЬТА»
ДЖОЗЕФ КОМАНДА «ДЕЛЬТА»
ТІНА КОМАНДА «ДЕЛЬТА»
РАЗОМ ДО КІНЦЯ
Три команди, які залишились, пережили найхолоднішу ніч на Алясці.
Учора знову похолодало. Я тремтів майже всю ніч.
Знову прокидався, збирав хмиз, бо закінчився.
Нам здається, що вистачить, а він швидко згорає.
Видно пару з рота. Навіть в укритті.
Так.
Найбільша проблема, з якою стикається команда
саме зараз, — це ночі.
У нас немає спальних мішків,
а минулої ночі було десь мінус один.
Ми всю ніч вставали й знову лягали, бо змерзли й усі тремтіли.
Знаєш, я ніколи не розумів прислів'я «Холодніше, ніж дупа копача колодязя».
Але сідниці стають суперхолодні. Буквально.
Так.
Спатимете під однією вовняною ковдрою в одну з ночей.
-Прийду до тебе обійматися. -Ага.
Приходь.
Я добре переношу холод. Я звик бути в снігу.
Але коли потрібно,
я сплю на каменях біля вогнища, коли воно догорає,
щоб зігрітися.
Треба запастися дровами.
Бо ставатиме холодніше.
І теплішати не буде. Ось у чому річ.
Дедалі стає все холодніше.
Це важко, але я знаю, що виживу завдяки «Дельті».
Вони радо мене прийняли, і це багато для мене змінило.
Пляшку віскі була б…
-Боже. -доречною.
Нічого собі.
ТАБІР «АЛЬФА» ТОНЯ, ТРЕ
Коли бачиш, як твоя напарниця і близький друг непритомніє…
З'явився зовсім новий рівень страху, який я ніколи не відчував.
Тоня пішла.
І я знаю, що серцем і розумом вона хотіла б повернутися.
Але вона не може.
Я останній з могікан.
Я останній з «Альфи».
Треба знайти іншу команду, а «Браво» я не дуже довіряю.
Але я розумію, що дістатися «Чарлі» чи «Дельти» по-видному я не встигну,
і вони мій єдиний вихід залишитись у грі.
Ти потрапляєш до нової групи людей,
маєш розібратися, які вони люди…
Не знаю.
Звісно, тебе всі приймуть,
якщо ти принесеш спорядження і можеш бути їм корисним.
Ти була добра до мене.
Але спочатку Тре має випустити ракету на честь своєї напарниці Тоні.
Знаю, я звик бути сам,
але з Тонею ми залишимося друзями на все життя.
Ракета?
Закрий рота, чуваче.
-Біжіть! -Сигнал!
Уперед!
Здається, це з «Альфи».
«Браво» сказали, що у нас альянс,
але я не бачив з їхнього боку жодних ознак дружби.
Після того, як Байо випустив ракету…
Сигнальна ракета!
Хлопчик пішов!
Бувай, шахраю!
Мені було неприємно чути, як вони стрибають від радості.
Альфа щойно випустила ракету.
А коли випустили ракету за Зака,
«Браво» ніяк не відреагували.
Немає ніякого альянсу, нічого тут немає.
Я почав думати.
Я знаю, що маю іти до них,
але я не хочу того робити.
Я почав із «Альфою».
І закінчу з «Альфою».
Усі ми знаємо.
Жадібність — це гріх, а я не такий.
-Я чув дві ракети. -І я чув два.
Поки команда «Дельта» розмірковує над походженням спалахів,
команда «Браво» продовжує із завданнями дня…
Працьовита людина Працьовита людина
і не помічає спалахів і загибель своїх союзників.
Так, чорт забирай!
Вони найгучніші в цій грі, по-любому.
Гаразд.
Знайдемо гарне місце.
Перш ніж піти, я ховаю спорядження від «Браво».
Я не хочу, щоб воно їм дісталося.
У них було б усього по два.
На мій погляд, це зрада.
Зробимо цікавіше, га?
Кажете, ви сильні.
Бажаю успіху.
Тепер ви маєте показати, що впораєтесь із тим, що маєте.
Ви насправді не були союзниками.
Ви не прийшли, навіть коли людина постраждала.
Тоді пограємо.
Якщо проґавлять, то самі винні.
Тоня казала,
що дається лише один шанс, щоб показати, який ти є.
Тому, хто б не переміг, сподіваюся, ви зробите це правильно, з порядністю.
ДЕНЬ 18 — ВІТРЯНО 8:55 — 4°С
Це схоже на… Здається, це вертоліт.
Це пташка.
Це точно вертоліт.
Піду подивлюся.
Ого, вони там щось спускають.
-Справді? -Так.
Якісь великі пакунки, вони їх скидають.
Вперше за 18 днів…
Я чую ще один.
…звук вертольота…
Розмір контейнера.
…говорить про постачу ресурсів.
Я така рада!
Ходімо!
Ящик упав у кожному з чотирьох таборів.
Вони кидають на тому березі. Другий летить.
Вміст пакунка цінний для виживання.
Піддон і буї теж можуть відкрити нові можливості.
І якщо команди вирішать, що ризики виправдані,
вони мають витримати холодну воду.
Побігли!
Такий вітер.
Починає пливти.
Ну от, ящик у воді.
Трясця.
Ніхто з нас не хоче лізти у крижану воду.
О ні. Він упливає.
Вона скажено холодна.
Якого біса?!
І як **** нам його дістати?
Це наші запаси. Ми не знаємо, що в ньому.
Може бути щось добре.
Це там? Ні.
Хто з вас вміє плавати?
Хто піде?
-Хто піде? -У тебе найбільше жиру.
Ти підеш?
Ця штука попливе далі. Кажу тобі. Я піду.
Він іде.
Я роздягнуся до трусів.
Я його так не відпущу.
Боже мій.
Боже.
Уперед! Давай!
Вода холодна. Я не брехатиму.
Я почав втрачати відчуття пальців.
Дай мені ту палку.
Чорт, вона закоротка.
Чорт.
Починаються спазми в легенях.
Безконтрольно.
Господи.
-Підтягуй сюди. -Із повагою.
Брендон без вагань стрибнув у ту воду заради нас.
Дай я обійму тебе, здорованю.
Іди грійся.
Ти впіймав його.
-Так, сер. -Чобіт повний води.
Хапай, Семмі.
І сітку маємо?
Поглянь на своє місце. Там зручно й тепло.
Вогонь хороший.
Хлопчику.
Я побоювався, що може бути переохолодження.
-Я така рада. -Який я зараз радий.
Аж серце вистрибує.
Хоча б там була їжа.
Починаймо.
Гаразд. Чізкейк.
-Що це? -Не знаю. Дві сумки.
Що там, Семмі?
-Схоже на спальник. -Спальний мішок!
Один спальник.
Два спальники.
Який приємний сюрприз.
Оскільки температура впала нижче нуля,
кожна команда отримала по два спальні мішки…
Ці сухі чохли теж будуть дуже доречними.
…і різне приладдя, яке можна вдало використати,
і потенційно збільшити шанси на перемогу.
Буї, еге ж?
Треба нанизати їх усі на мотузку.
-Гаразд. -Я відтягну їх назад.
Здуріти можна, скільки їх.
І не кажи.
Тут є очевидні подарунки — спальники та сухі мішки.
Але я стараюся угледіти, що ще це може бути.
Може, є секретний код, який треба зламати?
Це ж гра.
Не думаю, що нам щоразу будуть давати відповіді.
По-моєму, нам доведеться їх знаходити.
Ці кілька непоганих.
На цьому піддоні всі ці буї та сітка.
Гарна сітка.
Очевидно, що на цьому можна плавати.
Гадаю, на ньому можна чудово сплавлятися.
Звісно.
У мене сяйнула думка. Це ж човен.
-Він так добре плив. -Так.
-Гарна ідея з човном. -Так.
Не дуже розумію, що з ним робити зараз,
але гадаю, у нас з'явиться більше можливостей.
Нам дали два спальники.
Цікаво, чи це було для «Альфи».
Нам дали дві ковдри.
Ми отримали лише два на п'ятьох людей.
Я хочу сходити в «Альфу» й перевірити.
Який чудовий день.
Так.
Нам пощастило, що ми тут.
Так, неймовірно.
Багато хто хотів би сюди зараз.
Не помітивши останніх двох спалахів «Альфи» напередодні…
-Дивіться, які сліди лося. -Ого.
…хлопці з «Браво» пройшли 2,5 кілометри,
щоб відвідати союзників.
Великий старий молюск.
Так.
Приплив зранку вже відступив
і викинув ящик на берег перед територією «Альфи».
В «Альфі» мало залишитися двоє гравців.
Коли ми побачили в ящику два спальники,
то з'явилася думка, що, може, ящики переплутали.
Тож ми йдемо до них, подивитися, що в їхньому ящику,
дізнатися, як вони.
Якого біса?!
Схоже, що ящик з усім для «Альфи» досі на пляжі.
Це дивно.
Диму не видно.
Що тут відбувається?
Ага.
Ось тут їхній табір.
Його не чіпали.
А де пристановище?
Воно було тут.
Тут було їхнє укриття?
Так, було.
Та ні. А де тоді брезент?
Взагалі нічого.
Тут дуже тісно. Нещасні люди.
Усе, що лишилося від їхнього укриття, розвалюється
і нікого немає.
І тут раптом мене осяяло.
Вони пішли.
Вони випустили ракети, а ми не знали.
-Вони пішли. -«Альфи» немає.
Залишилось дві команди. Уперед, хлопці!
-Агов! -Ходімо!
Ми молодці!
-Боже! -Так! Уперед!
Уперед!
Дві команди у грі.
З першого дня я казав, нам судилося перемогти.
Ми самі сильні.
Здуріти можна.
Наші шанси зараз серйозно зросли.
Я давно вам кажу.
Коли бачу, як воно все складається,
це як Божий витвір мистецтва.
Там ніж.
Їхній ніж? Вони залишили ніж?
-Тут щось написано. -Що?
На дереві.
-Звідси видно. -Так.
«Браво, оскільки союзу як такого…
-«…союзу як такого… -…союзу не було…
тепер вам доведеться…
Вам доведеться знайти спорядження, яке я залишив».
Вони сховали спорядження.
Дідько.
«Союзу як такого не було»?
-Про що він? -Я думав, він був.
Може, очікували, що ми прийдемо провідаємо їх.
Читати це було сумно,
бо між «Браво» й «Альфою» був союз.
Нас це буде засмутило.
Я сам дуже засмутився.
Гаразд. Розділімося й відшукаймо його.
Якого біса?
Це спорядження для нас як святий Грааль.
Це ще одна сокира, ще один ніж.
Ще два брезенти, ще один лук.
Як давно вони пішли?
Добре роздивляйтеся.
І ми роздивляємось. Ми старанно шукаємо.
Шукайте щось таке, що має незвичний вигляд.
Спорядження.
Це погано, бо це віднімає у нас зайві сили, яких немає.
-Щось знайшли? -Ні.
Куди ти сховав його, Тре?
Не знаю, скільки треба шукати.
Ти в рукавицях. Залізь суди.
Я там нічого не бачу.
Може, намацаєш держак. Держак сокири?
У якийсь момент ми маємо зупинитися і повернутися до табору.
Там нічого немає.
Гаразд.
Якби я ховав купу спорядження в лісі,
куди б я його поклав?
Кудись високо.
Тут можна було б зробити круте укриття.
Знайшов!
Йдемо!
Ура!
Блін, він добряче постарався.
-Дай п'ять, брате. -Бро.
-Заховав за дірою. -Це, блін, круто.
Усе було акуратно складено в мішок.
Лук і стріли.
Сподіваюся, сокира на дні.
Брі буде в шоку, коли дізнається.
Коли ми уклали наш союз, було дивно не чути від них.
Важливий, важливий момент у нашій грі.
А потім, мабуть, треба було до них ходити.
Гадаю, склалося, як мало скластися.
Який я зараз вдячний.
З глузду з'їхати.
Подивимось, чи в них таке саме спорядження, як у нас.
Загляньмо, що там усередині.
-Як і в нас, два спальники. -Те саме.
Закиньмо все це на спину.
Ми не знаємо, хто лишився в «Дельті»,
як у них справи, як серйозно вони налаштовані.
Це буде весело.
У нас усе добре.
Але тепер, коли в нас усі речі «Альфи»…
У нас більше спальників, додатковий брезент для укриття,
додатковий посуд, ножі, сокири.
Тому я вважаю, що «Браво» стане командою-мільйонером.
Куди витратите свої 200 тисяч?
На інше життя.
Я зміню життя.
На інше життя.
Ми зробимо все необхідне й усе можливе,
щоб забезпечити собі перемогу.
Постійно думаю, що не стрибнув у воді.
Неприємно.
Злякався.
Ти трохи зігрівся чи досі…
-Та ні, ще трохи холодно. -Ого.
Якось дивно. Заснув, а потім прокинувся.
Після такого ще годину треба рухатись.
О ні.
Брендон, він же Слідопит, цей хлопець,
він з героя перетворився на легенду.
Але я його таким ніколи не бачив.
Коли настає переохолодження?
У Брендона симптом переохолодження, відомий як феномен «afterdrop».
Це коли температура тіла падає нижче функціонального рівня
значно пізніше виходу з води.
Після перебування у воді я відчув легкий озноб.
Він підіймався по хребту. Я намагаюся взяти все під контроль.
Я не тремчу, нічого такого. Просто некомфортно.
-Так. -Я буду сидіти тут.
Я хвилююся за Брендона.
Він дуже важлива людина в нашій команді.
Якщо через цей заплив ми його втратимо, це буде трагедією для нас усіх.
Я вперше змушений кутатися в ковдру.
Боже, він усміхається.
Це ж треба було через таке пройти заради ковдри.
Привіт!
Дрейк щось несе.
Привіт?
«Альфи» більше немає.
«Альфи» немає?
Зникла. Там нікого.
Там ящик, який їм скинули.
Чекай, боже мій.
Що ти сказав?
Залишилося дві команди.
Почути, що лишилося дві команди, і я в одній з них, —
це неймовірне відчуття.
Навіть не знаю, що сказати.
Ми знайшли їхні речі в лісі.
Ще один брезент.
Круто.
Я в шоку, чесно.
Господи.
Що там, сокира?
У нас є жовта сокира.
Дві команди.
Що це означає?
Як довго ми тут пробудемо?
Треба просто чекати.
Побачимо, як воно все буде.
Трохи страшно. Ми про «Дельту» майже нічого не знаємо.
Я намагаюся зрозуміти, як найкраще нам допомогти,
бо не можна передбачити, як усе піде далі.
Треба набратися калорій.
-Нам потрібна їжа. -І поспати.
-І вода.
Тобі спальник потрібний?
Ні. Бери.
-Упевнений? -Так.
-Краще б ти в ньому спав. -Чому?
Бо ти промок. Ти весь тремтів.
Я вже висох.
У мене це було до річки.
Це лайно підкрадеться до тебе посеред ночі.
Так. Холод.
Я буду в нормі.
Я вперше під ковдрою за весь час, що я тут.
Гаразд. На добраніч.
Тепер лише «Браво» і «Дельта».
Нам тут ще довго сидіти? Швидко вони вилетять?
Ми не знаємо.
Але у всіх є спальні мішки, і ми дуже цьому раді.
-Скажіть. -Так.
Так, сер.
І ми — спати.
ДЕНЬ 19 — ХМАРО 6:52 — 5°С
Я б зараз убив за лопату.
Довкілля на Алясці може бути дуже жорстоким.
Ми вже кілька тижнів тут, і стає холодніше.
Ще один гарний.
Ми знаходимо нам їжу, але її недостатньо, щоб прогодуватися.
Тож це справжня боротьба.
Малюк.
Крихітний.
Усі хочуть їсти раз на день, я так не хочу.
Я збираюся приготувати для себе трохи більше.
Так.
Великий пес.
Тут кожен день — це робота.
Я відчуваю це тілом. Я відчуваю це кістками.
Мені 50. Я набагато старший за цих хлопців.
Іноді я трохи вигораю або просто вмираю з голоду.
Смакота.
Сьогодні Ерік ходив на пошуки їжі.
І приготував собі сніданок.
Але лише для себе.
Це було непогано.
Ми коли сідали їсти,
клали все в каструлю, і тоді кожен брав, скільки хотів.
Але ми всі маємо бути чесними про те, що ми їмо.
Перепрошую.
Ерік точно не командний гравець.
Це все спільні зусилля.
Ми ділимо обов'язки, бо не всі можуть чергувати на кухні.
Учора я ризикував здоров'ям, коли пірнув у воду.
Але я зробив це заради команди.
Не треба забирати їжу в мене чи в моєї команди, щоб наїстися,
бо ти голодний. Ми всі голодні.
Ви сьогодні взагалі не розмовляєте.
Мені байдуже, коли люди їдять,
якщо їжа розділена відповідно.
Хочеш, щоб я не їв і почувався так, як почуваюся?
Це ж не: «Це мені, а якщо принесеш трохи, то буде й тобі».
Це все для команди.
Я почуваюся жахливо через їжу. Добре, я не їстиму.
Якщо ти все одно їстимеш,
-чого засмучуватися. -Не буду.
Кожен має отримати свою частку.
З мене досить.
ТАБІР «БРАВО» ДРЮ, БРІ, ДРЕЙК, ЕМІЛІ, СЕММІ
Чорт. Це щось.
Вона була для білки.
Він ЇЇ розплющив.
У Семмі ще одна миша в пастці.
Мишеня.
Він що?
У пастку Семмі потрапила миша.
Круто.
Хочеш поснідати, Емілі?
Можеш з'їсти замість мене, Семмі.
Брі, дивись. Є сніданок.
Ням-ням.
Це справжнє м'ясо.
Молюски й краби корисні.
-Але це червоне м'ясо. -Так.
У ньому багато білка й калорій.
Я можу дати тобі…
-Я тебе відпущу. -…одну м'ясисту ніжку.
Я не хочу це їсти.
Якщо будеш іти, тобі потрібна енергія.
Я вчора спеціально з'їла багато молюсків.
Я можу думати лише про воду, яку треба закип'ятити, щоб попити,
і попливти на той острів.
Поряд із нами є острів.
І я хочу його перевірити.
Які рослини там можна зібрати?
Яких тварин там можна вполювати?
-Поставимо його праворуч, Дрю. -Гаразд.
Треба змайструвати пліт
і раніше за інших дістатися того острова.
Ми маємо це зробити.
По-моєму, пліт — це величезна стратегічна перевага,
якої в «Дельти», сподіваюся, ще немає.
Я дуже хочу потрапити туди якнайшвидше.
Острів знаходиться майже в 500 метрах через затоку
й Емілі здебільшого веслуватиме проти течії.
-Дякую, що долучилися. -Без проблем. Це швидко.
Ти вже можеш спокійно на ньому сидіти.
Я хочу ще трохи.
Можна навіть сюди назад.
-Прив'яжемо до того кута? -Прив'яжи до кута.
Не хочу. Я хочу, щоб він був під плотом.
Я відчуваю, що трохи починаю керувати.
Я абсолютно точно схильна до перфекціонізму,
але в цій ситуації від цього залежить мій добробут.
Навіть якщо вкласти більше тут…
Буде важко. Вони туди не влізуть.
Я туди вже засунув чотири бампери.
Емілі раптом каже: «Я збираюся на плоті дістатися того острова».
А ми їй: «Добре».
Ми вдома на річці робимо багато плавучих доків.
Я знаю, що краще мені то зробити. Я багато часу проводжу на воді.
У мене більше досвіду на воді, ніж в Емілі.
Я б прив'язала його до мотузки.
Я піду. Не буду вам заважати.
Боже, мене це бісить.
«Я піду туди, зроблю це».
Але знаєш що? Ти збираєшся пливти на плоту.
Течія точно є.
-Так. -Напевно.
Воно видно.
Вода вже відійшла?
-Так. -Можемо зачекати припливу.
-Ні. -Я за те, щоб пливти.
Приплив дуже сильний. Не думаю, що його варто недооцінювати.
На острів дістатися не так і легко.
Це величезний подвиг, особливо під час припливу.
Раз, два, три, підняли!
Я не відчуваю 100% підтримка команди.
Ставимо його на воду.
Я почуваюся трохи розгубленою.
Але я вірю в цю місію.
Краще сядь.
Емілі відчалює о 13:20.
У неї менш ніж чотири годин, щоб здійснити подорож…
Готова?
…до заходу сонця.
Три, два, один, злітаємо!
Веслуй.
Таке маленьке весло.
Гаразд, я піду дивитися з височини.
Так повільно!
Думаєте, там щось є?
Я не знаю. Було б суперкруто, якби було.
Уже віднесло.
Скажіть, я взагалі рухаюсь чи ні?
Точно рухаєшся!
Я хочу принести щось своїй команді.
Щоб вони пишалися.
Я намагаюся не втрачати оптимізму
й зробити це на користь команди.
Щойно відчуєш течію, інтенсивно веслуй!
Греби!
За 900 метрів на північ від острова, поблизу «Дельти»,
професійний звіролов Брендон
виявив ознаки незвичайної здобичі.
Я шукаю дикобраза.
Я бачив ознаки його присутності.
Ось тут теж.
Знайшов, як мені здається, лігво.
Може, нора, яку він використовує.
А потім тут ще були старі екскременти.
Тут, мабуть, його лігво, а сюди виходить в туалет.
Шкода, не бачу свіжої купки.
Дикобраз не їсть м'яса.
Вони їдять кору дерев.
З кожним днем сил буде все менше
через нестачу їжі.
Але якщо в нас буде дикобраз,
то десь 4,5 кілограми гарного жирного м'яса.
Це дуже багато. Це просто…
Коли ми ситі, ми морально стійкіші.
Тому для мене так надважливо спіймати цього дикобраза.
Ого.
Звісно, на деревах теж багато всього.
Ось свіжіша купка.
І ще одна нора.
Не може бути.
Он де він.
Нікуди не йди.
Вибач, друже.
Падає.
Вибач, друже.
«Браво»!
Ми сьогодні їстимемо дикобраза!
Трохи далі його, щоб не встромив мені ніж у спину.
Вже не дочекаюся, коли принесу його нашим,
вони ж голодні.
Сподіваюсь, це підніме їх моральний дух.
ТАБІР «БРАВО»
Я бачу, що дрейфую.
Течію я теж бачу.
Я підпливаю до острова й кажу собі:
«Ну ж бо, у нас вийшло.
Просто роби, що треба».
Вода безсумнівно холодна,
але чим швидше я допливу, тим швидше повернуся.
Земля попереду!
Все залежить від мене.
Досліди там усе! Встигнеш повернутися ще до припливу!
У Емілі година і 40 хвилин, щоб дослідити острів
і повернутися в табір.
Я можу нічого не знайти. Не знаю. Але я спробую.
Коли я сама на природі,
я знаходжу спокій і перспективу.
Дихаю, слухаю і роздивляюся.
Я думаю про те, яка я не схожа
на багатьох хлопців з моєї команди.
Емілі може не встигнути повернутися.
Їй краще повернутися. У неї всі три сухі мішки.
-Вона всі три взяла? -Ага.
Мені неприємно, коли вони закриваються
й не хочуть слухати інших людей.
Не знаю, чи почувалася я колись більш самотньою,
ще й залежу від своєї наполегливості.
Іноді треба просто повірити й усе вийде.
Боже мій, яблуня.
Так.
Я не знала, що тут можуть бути яблуні.
Так.
У цій кліматичній зоні можуть рости яблуні.
Але наш бік узбережжя такий затінений.
Я щаслива, що це була моя ідея.
Це було круто.
Коли я отримала шанс зробити щось самій,
я згадала, ким я є.
На смак, як «гренні сміт».
Але я сьогодні нічого не їла й не пила, тому вони те, що треба.
Що це?
Ну й ну.
Що тут у нас?
Гаразд. Тут повний набір. Дідько.
Боже мій. Я в захваті. Хоча й не розумію, що це таке.
Якась пастка.
Не знаю, кого можна за допомогою цього впіймати,
але може хтось з наших знає.
Я це точно забираю.
Повертатися буде дуже важко.
ЛИШИЛОСЬ ДО ЗАХОДУ СОНЦЯ
Я дуже сподівалася повернутися до заходу сонця.
Емілі досі на острові.
Знаю. Їй треба поквапитись.
Вона йде до плоту.
Трясця.
Я так втомилася.
Гаразд. Майже на місці.
Ти як?
Нормально.
Щось знайшла?
Схоже на горщики для креветок.
А може й помиляюся.
-Супер. -Круто.
Течія змінюється.
Я бачу, відчуваю вітер в обличчя.
І я трохи нервую, через те що погода змінюється,
бо тут це дуже швидко.
Уже на плоту. Вона відчалює.
Добре.
Друже, тут далеко.
Я нікуди не попливу.
Її так далеко відносить.
Ні. Вона має це зробити.
Господи.
Боже мій.
Схоже, м'ясо повертається на стіл.
Божечки!
-Що ти приніс? -Ти його взяв. Чорт забирай!
Я його дістав.
-Друже. -Неймовірний Слідопит.
Так. Тримай.
Як?
-Він Слідопит. Замовкни. -Боже мій.
Яка людина. Слідопит. Він мене врятував.
Він пішов і застрелив дикобраза.
Хочеш вкрасти мою славу?
Ні, просто перев'язую його. Збирався тут його розв'язати.
-Не зіпсуй мотузку. -Я не різатиму мотузку.
Сьогодні вранці була напруженість,
тож цей дикобраз безперечно відіграв велику роль.
Я віднесу його до води?
Так. Почистимо його там.
Я дуже собою пишаюся.
Я приніс всім їжу. Дуже смачну їжу.
-Просто зриваєш їх ось так. -Так.
І збираєш їх.
Просто витягуй і рівненько так складай.
Так обскубують дикобраза.
Я знаю, що Ерік вранці взяв їжу, яка мала б бути для всіх.
Але тут такого не буде. Це для всіх, і для Еріка в тому числі.
Я ніколи не їла дикобраза, але не відмовлюся.
Ми це виправимо.
Ти реберця засолив?
Ага.
Дивися, який жир.
Як почуваєтеся?
-Чудово. -Фантастично.
З цього зваримо мисливське рагу.
Тут у нас ноги, печінка, серце.
Я хочу серце.
Добре. Буде твоє.
Вони засмутилися, бо я хотів більше їсти вранці,
і я їх розумію.
Я знаю, що іноді поводжуся як козел.
І мені точно треба ставати краще.
Це найбільший щур, якого ми їли.
Я не скаржуся.
І завдяки Брендону я постійно пам'ятаю,
який я вдячний за таких людей у моїй команді.
У кого печінка?
Печінка дикобраза.
Бо іноді я поводжуся погано.
Ми наче зграя вовків.
Цікаво, що їсть команда «Браво».
Сльози одне одного.
-Не це. -Хай щастить їм.
Я бажаю їм щасливої дороги.
Ну ж бо, Емілі. Ти маєш встигнути повернутися.
Дідько!
Щось вирвалося.
Трясця.
Усе гаразд, Ем?
Відстій.
Наш скарб тоне.
Намагаюся змінити позицію.
Чудово.
Буксирування цих пасток сповільнює мене,
але це треба зробити для себе й для моєї команди.
Бляха!
Вона пливе не туди.
Течія її забирає.
На годиннику 17:06.
Із підняттям води до найвищої точки,
відстань до берегової лінії «Браво» збільшується.
Напрямок течії змінюється
і вона несе усе, що трапляється їй на шляху,
з бухти в бік безкрайнього Тихого океану.
Її так далеко відносить. Була там, а уже тут.
Я стараюся не панікувати.
Не хочу казати собі, що це безнадійно.
Вона не веслує.
Стає темніше, і ми всі починаємо хвилюватися.
Не уявляю, про що Емілі думає.
Не знаю, чи вистачить їй сил, щоб повернутися.
Можемо залишитись без пасток.
Бляха!
Я не зрадів, коли почув, що Емілі зібралася на острів.
Якби я був на плоту, я б упорався з течією
і веслував би, не зупиняючись.
Це ж очевидно. Усі зусилля можуть виявитися марними.
Вона, мабуть, дуже втомилася.
Треба розігріти пальці. Капець як болять.
Так, іди. Брі слідкує за вогнем.
Добре.
Ого.
Що?
Емілі сильно відносить течією.
Що?
Я серйозно.
Усе погано.
Гадаю, вона вже дуже втомилася.
Я знаю, вона така засмучена.
Чорт. Якщо вона вилетить з гри, як нам повернути наші речі.
Ніяк?
****. У неї всі сухі мішки й велика сумка.
-Можеш постежити? Я йду туди. -Так, звісно.
Господи!
Течія віднесла Емілі на 900 метрів на схід від її табору.
І течія така сильна,
що веслувати проти неї виявилося програною битвою.
Я дуже сподіваюся, що вона впорається.
Ти почуваєшся безпорадною, бо твоя напарниця на плоту,
і ти не можеш нічим їй зарадити.
-Дрю? -Що?
Можеш принести її пуховик?
Я не піду по тій багнюці.
Дивно бачити, що комусь байдуже на всю цю ситуацію.
Це не терміново,
але я не думаю, що час на нашому боці.
Я віддам їй свою куртку, коли вона допливе.
Я теж свою віддам. Це не страшно.
Я знаю, що Емілі дуже сильна і що вона дуже здібна.
Але їй страшно і вона змерзла.
І коли відносить течією так далеко…
Є точка неповернення.
Ну ж бо, Ем! Ти зможеш!
Дякую вам.
Відстій!
Тож паніка…
Дідько!
почала брати верхи.
Усе тіло так болить.
Я не можу протистояти цій течії і мене відносить в море.
Уперед, Ем!
Це безнадійно.
Я знаю, як діє гіпотермія. Я знаю, як швидко це може настати.
Це небезпечно для життя.
Треба кидати пліт,
Треба наповнити це повітрям,
втриматись і **** попливти.
Бо я **** застрягну.
Я вже тут застрягла.
Не знаю, що робити.
У тебе вийде, Ем!
Вона повинна дістатися сюди.
У неї сил не лишилося.
Господи.
Я така налякана.
Мені так страшно. Я не хочу лізти у воду.
Ну ж бо, Емілі! Ти зможеш!
У неї вийде. Треба викластися.
Відстій.
Бро, вона дуже виснажена.
Вона випустить ракету.
Я не хочу цього робити.
Я вже тремчу.
Мені так страшно.
Так страшно.
Я не можу так піти.
Переклад субтитрів: Олена Гердова