Aquesta sèrie es basa en fets reals.
Alguns personatges, noms, situacions, llocs i diàlegs
s'han ficcionalitzat per a efectes dramàtics.
El que no és ficció és la meva història.
La meva filla Cassy va morir als 42 anys
després de fer-se addicta a l'OxyContin.
Era la nineta dels ulls de tota la família.
Ara només en tenim fotos i records.
Costa.
Costa molt.
Quan l'Arthur Sackler treia un nou fàrmac al mercat,
havia de convèncer els metges que el receptessin.
Va tenir una idea fantàstica per a un anunci.
L'anunci incloïa targetes de visita de metges que donaven suport al fàrmac.
El fàrmac era totalment real, però els metges eren inventats.
CADA VEGADA MÉS METGES A TOT ARREU TRIEN EL SIGMAMYCIN.
L'Arthur va deixar clar que tant era que una cosa fos veritat.
El que importava era que la gent s'ho pensés.
L'Arthur Sackler va construir la indústria farmacèutica d'avui
i les pastilles eren el seu sagrament.
Si hagués cregut que podia fer-ho,
hauria col·locat les pastilles que venia a la boca de la gent.
Que Déu et beneeixi.
- I el Richard Sackler... - Que Déu et beneeixi.
...demostraria ser el millor deixeble de l'Arthur.
Hi ha dues menes rellevants de gent.
- Ja m'ho sé. - Sí?
Totalment.
- Ja n'hem parlat. - Sí?
- Molts cops. - Molt bé, continua tu.
Hi ha dos tipus de persones que importen:
els creadors i els venedors.
Són igual d'importants. Potser els venedors més.
No hi ha un talent més gran
que aquell que estimula el moviment físic
que fa que algú tregui diners de la cartera i te'ls doni.
Correcte.
- Qui tanca és rei. - Qui tanca és Déu.
- M'agrada més "rei". - Doncs reis.
Ves a fer reis.
Sí, senyor.
No costa gaire vendre un fàrmac que fa el que fa l'OxyContin.
- Guapíssima. - Treu el dolor i, per un moment,
la gent creu recuperar la vida.
I és així, durant una estona.
L'equip de vendes actuava i, per col·locar el producte als pacients,
enlluernava els metges.
Fent tot el que calgués.
Els metges són família.
- Són la nostra família. - No la triem.
- No triem la família. - Sempre portem regals.
Sempre portem regals.
- Els metges són família. - Ho són.
- No triem la família. - No triem la família.
- I sempre portem regals. - I sempre portem regals.
- T'ha vessat? - No.
- T'he dit que t'acostumessis als talons. - Ho he fet.
Cal que ho donis tot, Shannon.
Dr. Morris, tinc una pregunta. Per què no recepta més OxyContin?
En surt molt poc.
Tractem més que res grips i petites ferides.
Ja n'hem parlat.
Tothom té dolor que cal treure
i no n'està traient prou, papà.
Li donaré 25 cupons per que els passi als seus pacients.
Cadascun val per 30 dies gratis d'OxyContin.
- I tu ets...? - La Shannon Shaeffer.
- Encantada. - Shannon Shaeffer.
Vas inclosa amb els cupons, Shannon Shaeffer?
Perdoni?
És que, a veure,
ets la pubilla OxyContin més maca des de fa temps.
Què coi diu?
- Shannon... - I tens caràcter.
- En té. - Està en formació.
Parli'n amb aquest coixinet,
recepti'ns més i tornaré a veure com va.
Espero tornar-te a veure, pubilla OxyContin.
Hauràs d'acostumar-t'hi.
Els metges són família,
- com l'oncle pervertit. - Que es foti.
No, fote't tu. No treballem amb metges. Treballem amb gent.
Els metges són gent especial. Confien en ells.
Més que en els polítics, els mestres, els mossens
o que en els seus pares.
Si un metge et diu que facis una cosa, la fas.
És un escàndol que venguin heroïna com si fos una revista setmanal qualsevol.
És un cotxe oficial?
No.
El cotxe és seu?
- És segur? - Més segur que jo.
Estem perdent el temps.
Ho estic fent per vostè, per confirmar el que m'ha explicat.
Si els 1908 pacients estan prenent OxyContin de debò,
no hi ha cap problema.
No sé què vol que li digui, és un fàrmac molt popular.
És un narcòtic de categoria 2. No es pren per a un refredat.
Fora.
Té una personalitat força desagradable.
- N'és conscient? - Sí.
- És molt popular. - Ja li ho he dit.
- Conec bé el Jim, és bon home. - Tant és, vull veure els registres.
- No els hi puc donar. - Pot i ho farà.
Pot ser ara i el deixo en pau
o torno demà amb una ordre
i un equip d'inspectors per regirar-ho tot.
Qui sap què trobarem, oi?
Coi, Lewis, fes el que et demana.
- Qui és, vostè? - De la Fiscalia de Roanoke.
- Hèrnia discal, pròtesi defectuosa. - Sí?
Esquinç de lligaments, artritis. La seva filla Lyla li va...
Vinga, senyora Flowers! Tots tenen un historial de molts anys.
Truqui a qui vulgui i ho veurà. No he fet res dolent, ho juro.
D'acord, la màquina, sí.
La meva dona volia un vaixell. No soc un delinqüent.
La Lyla va demanar set receptes.
- Sí. - Per fer-se els pits.
- Sí. - Una setmana amb Vicodin, 10 mg màxim.
Li va receptar 210 comprimits. És massa.
Sempre és el mateix.
- Aquest cop no. - Com vostè digui, Dr. Coyle.
- Cap al cotxe. - Què? A on anem?
A una farmàcia que no porti un amic seu. Potser dues.
Quant durarà, això?
Treballa per la meva exdona, oi?
Per què OxyContin?
És més segur, menys addictiu i amb efecte més llarg que la resta.
Està demostrat, ho diuen els informes.
Tot el material que deixen les noies.
- Les noies? - No, fora d'aquí.
- La meva medicació i marxo. - No, fora.
No. Fora.
Robbie, l'has vist entrar?
No. Truco a la policia?
- Sí. - No, vinga.
- No, marxa ara mateix. - Sap el que m'estan fent?
- Sap com en sento? - Calmi's una mica, si us plau.
Tu calla! Última oportunitat. Doni'm la medicació!
- Et ruixaré. - L'Oxy dels collons!
Fora d'aquí!
Va, corre! Has trucat ja a la policia?
- Hòstia! - Desgraciat!
- No m'ho puc creure. - Truquin a la policia.
- Ei, que torna! - Aparti!
No! Què fas? Surt d'aquí!
Era allà, a una farmàcia del comtat de Carroll...
- Doneu-me el coi d'Oxy! - Fes-lo fora!
On és?
...mirant-me un peluix d'OxyContin,
un fàrmac que havia conegut feia només uns dies.
- Deixi'm! - Però què fa? Riggs!
Fes-lo fora ara mateix!
Deixin-me anar! Hòstia!
- Fora d'aquí! No és broma. - No hi veig!
Se'm va acudir que, en alguna reunió de màrqueting de Purdue,
algú va dir: "Què ens ajudarà a vendre un narcòtic de categoria 2?
Una pastilleta de peluix d'OxyContin,
gran, peluda, toveta i bufona."
Van dissenyar el ninot, el van fer fabricar,
el van transportar des de la Xina,
un visitador el va portar fins al comtat de Carroll
i li ho va donar a la farmacèutica a qui atacaria un jonqui,
que clarament coneixia bé l'OxyContin.
- Fuig! - La farmacèutica el coneixia.
- Perdó. - El metge el coneixia.
Molt popular.
Els treballadors xinesos que van fer el ninot el coneixien,
però jo no en tenia ni idea.
Va passar desapercebut.
Per això va ser una genialitat i es va difondre tan ràpid.
- Quan va sentir a parlar de l'OxyContin? - Fa un mes.
Quins analgèsics receptava fins ara?
Aquestes xifres li semblen creïbles?
Quan va sentir a parlar de l'OxyContin?
Vuit mesos.
Aquestes xifres li semblen autèntiques?
Sí, correctes.
No sabia el perill que ja era aquesta pastilleta.
El producte creava la seva demanda.
- És la consulta d'un metge? - Sí.
No és estrany que alguns metges de la zona rebin a casa.
He pensat que ho facis tu sola.
- De debò? - Sí.
Tu pots, Shannon.
Ei, Shannon!
Tu pots, hòstia.
Hola, vinc a veure el Dr. Fitzgibbons.
- És una pacient? - No.
Em dic Shannon Shaeffer, de Purdue Pharma.
- D'acord. - Com està?
Bé, gràcies.
Deixa que el cos faci la seva i et posaràs bé.
- Sí, gràcies. - Això.
- Records als teus pares. - Molt bé.
- Gràcies. - De res.
- Fent esport? - Sí, voleibol.
Recupera't abans de tornar a jugar.
Gràcies. Escolta, ets guapíssima.
- Guapa, tu! - Gràcies.
Dr. Fitzgibbons?
- Sí, ens coneixem? - No, soc la Shannon Shaeffer.
Com està?
- Què vens? - Soc de Purdue Pharma.
Ah, llavors sé qui ets, sé el que vens.
- Gràcies. - Si té un moment...
- Estic enfeinat. - Cap problema. Esperaré el que calgui.
Quina edat tens?
És igual.
No recepto oxicodona ni cap opioide semblant als meus pacients
si no tenen càncer, s'estan morint
o s'estan morint de càncer, perquè és addictiva.
Doncs li porto bones notícies, perquè l'OxyContin
és moltíssim menys addictiu que la resta d'opioides.
- Estàs de conya? - No!
La taxa d'addicció no arriba a l'1 %.
- Està passant un bon dia? - Ho has improvisat?
- No. - És una mentida podrida.
Bé, ho pot contrastar al New England Journal of Medicine.
Sí? ¿Saps què és el New England Journal of Medicine
o t'ho han escrit al guió?
- Si puc deixar-li aquest dossier... - Sí, gràcies.
Me'l llegiré.
Com et deies?
- Shannon Shaeffer. - Shannon Shaeffer.
Digues-me una cosa.
L'OxyContin és quasi igual a l'heroïna.
- Diries que l'heroïna no és addictiva? - No és ben bé així.
Ara regalen Porsches a noietes bufones?
No.
L'OxyContin és oxicodona.
Morfina, codeïna, hidrocodona, hidromorfona,
diacetilmorfina, l'heroïna.
Tot ve del cascall.
Noms diferents, la mateixa merda.
No en tens ni idea.
Ets una adolescent venent-me un narcòtic de categoria 2.
Ets perillosa.
I ets ximple.
Encara més perillosa.
Surt de la meva consulta.
Ets un camell amb cua rossa.
Fora de casa meva!
Fill de puta.
No el recordava tan imbècil.
Són tan semblants? Científicament. L'OxyContin i l'heroïna.
I una forquilla és una metralleta perquè és de metall.
Vol que et sentis menys llesta que ell.
El 83 % dels metges són homes.
Si no el convences amb ciència, has d'acaronar-li l'ego.
"Ai, Dr. Fitzgibbons, quin cervell tan gran i fort que té."
Tu somriu i fes el que calgui per guanyar.
Has somrigut?
Crec que sí.
A veure.
Més.
Bé.
...va sentir que el Mitch va enfilar el Bronco a la riera per la indemnització.
El paio ha perdut el cap.
Totalment.
No sap on és, està ben llest.
No sap ni on viu.
No sap cap a on el porta la tita.
La va tenir al llit dues... Sí, no la deixava sortir del llit.
La noia estava quasi histèrica i...
El cotxe no val res, això també.
I les dones com ella fan el que els diuen. Bielorússia!
Aquelles sí que són...
Per ella, seria tot nyaca-nyaca.
No hauria sortit mai del xalet.
En vaig conèixer una del Kazakhstan. Una preciositat...
El paio està desesperat per trobar dones.
- Diu que les circassianes... - Ara vinc, Craig.
A veure...
- Em toca la pastilla. - Què?
- És a les sis, falta una hora. - Com?
- No és cada dotze hores? - Fa dotze hores.
Sis, set, vuit, nou, deu, onze, dotze, una, dues, tres, quatre, cinc.
Has comptat sis i set com dues hores.
De sis a set en va una. Espera't.
Són només onze hores, és veritat.
No vols acabar amb la roda?
- Ves. - Ja seguiràs més tard.
Sí, gràcies.
Amor, l'esquena se m'està engarrotant.
Si poguessis prendre-te-la abans, el doctor t'ho hauria dit.
- Ja sé el que va dir. - Vols parar amb això?
- Esperaré 58 minuts. Contenta? - Pneumàtics Kryger.
Has sentit que el Mitch ha enfilat el car a la riera?
Ho ha fet per una dona.
Voldria prendre-les més sovint que cada dotze hores.
El cos crea una tolerància. És normal.
Llavors, si tinc un mal de cap a les vuit hores
o si sento dolor abans, puc prendre-me'n una?
Has d'esperar les dotze hores.
- Però, si funciona... - Òbviament funciona.
Me n'alegro. Podem augmentar-ne la dosi.
Apugem-la a 40 mil·ligrams.
Per què pot prendre'n una més forta en lloc de prendre les fluixes més sovint?
No funciona així, Lily.
L'OxyContin està fet per durar dotze hores i els paios de l'FDA,
que cobren molt més que jo i en saben molt més,
diuen que es fa anar així,
i això és el que farem.
D'acord?
L'empleno jo?
- Ah, Glen. - Digui.
T'agradaria compartir la teva història?
Com que "la meva història"?
Els fabricants de l'OxyContin
demanen als metges que els enviïn pacients amb una bona experiència.
Com...? Què vol dir, això?
Crec que et volen enregistrar explicant la teva història.
- Què? - A la tele?
- O en una pel·lícula. - Una pel·lícula?
- Sobre mi? - Sobre tu.
Podràs ser com el teu xicot, el Kevin Costner.
- És clar. - Doncs, mira, Lily.
Té una retirada al Kevin Costner.
- Gràcies, portem deu anys discutint-ho. - Si et fas això als cabells.
- És més guapo. - Amor...
Me'n vaig al llit.
Vens?
D'aquí a un moment.
Molt bé.
- Bona nit. - Bona nit.
- No vagis a dormir molt tard. - No.
- Les portes? - Potser.
Sí, són aquí.
Guai.
I què en fem, ara?
- Empassar-nos-les. - Segur que són aquestes?
El meu padrastre queda mig grogui.
- És clar. - Les voleu?
- Sí? Molt bé. - Sí.
- És la gràcia. - D'acord.
Vas tu, Ty.
- No, estic bé. - Vinga.
- No fotis. - Són per a vosaltres.
- Van bé per cardar. - És clar.
- Va, Ty. - No, gràcies.
- Doncs acaba't la meva cigarreta. - Sí.
- Vinc a veure el Dr. Cooper. - Els bombons són un suborn?
Sí, però la seva secretària és lliure de compartir-los amb vostè o no.
Llavors me n'oblido.
Dr. Cooper, em dona tres minuts?
- Seran dos. - N'hi ha prou.
Vull parlar-li de l'OxyContin.
- Alguns pacients me'n demanen. - I no el recepta?
- No, vaig bé amb el que faig servir. - Els seus pacients potser no.
Els meus pacients estan bé.
- Li deixo unes mostres? - Avui no.
Ets encantadora, però no, gràcies.
- És la seva filla? - Sí, l'Emily.
Campionats regionals a Columbus, oi?
La foto em porta records.
- Molt bona forma. Va classificar-se? - Sí, quarta.
Impressionant.
Deu entrenar molt.
Moltíssim.
- Ho trobo a faltar. - Sí?
Sí, jo era...
Vaig entrenar molt de temps.
Mirant enrere, va valer la pena?
Vaig aprendre disciplina i a treballar fort.
A caure i tornar a aixecar-me.
Hi penso cada dia quan parlo de tractar el dolor de la gent.
Dr. Cooper, he vist amb els meus ulls
com l'OxyContin els retorna la vida.
O pateixen de dolor o no,
i no hi ha res igual d'efectiu.
Ostres, hi creus de tot cor, oi?
Sí, de tot cor.
Bé, a veure què portes.
Perfecte, porto...
aquest dossier amb informació i els cupons.
- Tothom vol cupons. - Sí.
- I el meu número, per si li cal res. - Gràcies, Shannon...
- Shaeffer, això. - Shaeffer.
- Passi-ho bé. - Igualment.
- Aprofiti els bombons. - Segur que sí.
- Perdoni. - Hola.
Qui era? Ha deixat una targeta?
Sí!
Gràcies. Moltes gràcies.
Gràcies a tothom per venir.
- Perdona. Shannon? - Hola.
- Digui'm.
L'has fet canviar d'idea.
- Què? - Al metge.
Ha dit que no i l'has convençut de receptar OxyContin.
- És la meva feina. - Hola. Qui és, vostè?
Parlo amb ella, no amb tu.
- Quant et paguen, per això? - No és cosa seva.
- És un cupó inicial gratis? - Que quant guanyo?
Puja al cotxe.
- Com un venedor de cotxes? - Li sembla normal demanar-m'ho?
- Bossa i sabates cares. - De què coi va?
Quant creu que guanyo? Potser res!
Saps què fa, l'OxyContin?
- Si no surts del davant... - Sí?
...t'atropellaré i et destrossaré el coi de crani.
I després m'alleujaràs amb OxyContin?
- No et vols fotre amb mi, reina. - Crec que sí.
Ets la madam?
Et carregues el món a canvi de bosses LV i un Porsche?
En aquell moment vaig adonar-me
que allò anava molt més enllà d'un metge o una farmàcia.
Era com si extraterrestres bufones haguessin envaït l'Amèrica rural
i anessin de vila en vila en els seu Porsches
regalant cupons per a opioides gratis.
Enganxant la gent al seu producte.
BENVINGUTS A VIRGÍNIA
Era molt fumut.
L'OxyContin és genial.
És l'únic que m'ha fet sentir normal des que em vaig lesionar.
Des que vaig començar a prendre'n, no he faltat mai a la feina.
El meu cap n'està molt content.
Soc jo, el cap, i miro de mantenir la feina de tothom.
- Glen Kryger. - Randy, el director.
Encantat, gràcies per venir.
És un honor ser aquí, Glen, i un plaer.
Ara puc dir que gaudeixo de cada dia que visc.
- Ai, Déu, no paris! Déu! - Hòstia puta. Coi!
Perfecte. Has estat perfecte.
- Fem-ne una altra. - Molt bé.
Però no la miris a ella.
- Mira a la càmera. - Molt bé.
Ara puc dir que gaudeixo de cada dia que visc.
Hem tornat.
Vols callar?
- L'OxyContin m'ha retornat la vida. - Visca!
OXYCONTIN 40 MG/DIA.
Richard portava l'espectacle a la sang gràcies al seu oncle Arthur.
Richard Sackler sabia vendre.
El dolor era tan intens
que sentia que algú m'agafava els músculs de l'esquena
i me'ls retorçava sense parar fins que no podia més...
Ara tinc un altre aspecte, em sento una altra.
La vida torna a ser meravellosa.
Era com si algú em piqués amb un pica-gel,
pujant i baixant-me per la columna.
A mi no m'agrada fer-me veure.
Sents que el dolor va directe al cervell. Et mol el cervell i...
Us seré sincer.
Em pensava que no em tornaria a sentir així.
Estava acabat.
Gràcies, Purdue Pharma.
L'OxyContin m'ha retornat la vida.
- Sí! - Gràcies.
Significa molt per a mi que ara et sentis millor.
Ens ha canviat la vida a mi i la meva família.
Gràcies pel que feu.
Gaudeix tot això. T'ho mereixes.
Com ha anat? Ets famós, ara?
El Costner ja no té res a fer.
Aplaudien sense parar.
- Tothom volia fotos amb moi. - Què portes?
- Què és? - Has portat cosetes?
Han fet un espectacle de llums. Tot això era gratis.
- Bum. - A la Kaylee li encantarà.
- Un disc volador per a tu. - Kaylee, un peluix!
- T'agrada? - Potser així pescaràs més.
- No sé. Reina, bombons. - Que guapo!
Ai, gràcies!
Samarretes per a tothom. Tot això, gratis.
- Que estrany. - Sí, no?
Sí, ha estat una...
Molt bèstia.
Per què regalen un CD de música swing?
- Heu vist les meves pastilles? - No.
Pot ser que algú les hagi mogut?
On et vas prendre l'última?
Són sempre al seu lloc.
Han de ser aquí, al lavabo o a l'habitació, així que...
- Vols un bombó? - Sí, gràcies.
Totes les cançons porten "swing" al títol.
- És un CD de swing. - Algun dia serem nosaltres.
Una parelleta gran.
- Reina? - Sí?
Són al lavabo o...?
Aquí n'hi ha tres.
Em pensava que ara les deixaves al lavabo.
No.
O sigui, són a tres llocs.
Normalment, a la cuina.
Per això et deia que les deixessis sempre a un lloc.
Has mirat als texans?
No, no les porto als texans. Tinc una mica de mal de cap, però...
- Eh... - Potser...?
No sé per què no són al seu lloc.
Haurien de ser sempre al mateix.
El que dic és que no hi són.
Ho he mirat dos i tres cops.
Mireu, és que...
Em fa ràbia que no siguin on les vaig deixar.
Ningú les ha vist?
No sé, truquem al doctor?
- És diumenge a la nit. - Ho sé.
Truquem a casa seva?
Creus que tinc el telèfon de casa seva?
Ja, quina pregunta.
Quines coses!
No sé, em prendré...
- un ibuprofèn i més ibuprofèn. - I serà prou?
- Crec que són a... sí. - Continua mirant, deuen ser al lavabo.
- Em puc quedar la samarreta? - Sí, és clar.
Què et sembla?
La meva noia és la reina!
- Seriosament? - Sí, totalment.
Ja ho has vist avui!
- No n'estava tan segura. - Doncs ja ho saps.
Té.
- Què és, això? - Obre.
- Has ajudat un munt de gent. - 5200 dòlars?
A nom de la puta reina, Shannon Shaeffer!
La puta reina!
- No! - Sí!
Ets tu. Com et sents?
De conya.
No et cal ningú al món. Això ho has fet tu.
I és només el principi.
Què fas, Glen?
Torna al llit.
Què fas?
- Pots mirar amb la llanterna aquí sota? - Què? Per què?
Potser hi ha caigut un pot.
Allà no ha caigut res.
- Portes la llanterna o no? - Et pots...?
- Porta-la. - Abaixa la veu.
- A veure si hi és... - Pots moure-la a la dreta?
- El veus? - Merda.
- Sí. - Sí?
No, no és res, perdona.
- Segura? - Sí. No hi ha res, aquí sota.
- Et vols calmar un moment? - És que...
Glen, el pot no és sota la cuina, hòstia.
- Aixeca't. - Sí.
- No pot ser allà. - Hi ha alguna cosa...
- No! Vols fer el favor d'aixecar-te? - Sí, és allà.
Ei, vols parar? Vols seure?
- La mouré i... - Prou. Calma't. No.
- La mouré i... - Sembles un psicòpata.
- Pots parar? Si us plau! - Para tu de... Para!
- Està bé. - Un moment.
Hòstia!
No, no el trobaràs, allà!
Déu, estàs fent un soroll brutal!
- Lil... - No.
Et vols calmar?
Hòstia puta! Vols parar d'una vegada?
Què coi et passa?
- Ja t'ho he dit. - No te la... Què fas, Glen?
- Què et passa? - Aquí.
Les he trobat, té.
- On les has trobat? - Al lavabo.
On, al lavabo?
A terra, al costat del vàter.
- No. - Sí.
- Al costat de la farmaciola... - Molt bé.
- D'acord. Calla, Ty. - Para.
Estàs bé? Vols aixecar-te?
Em sento malament, així. M'he de moure.
Vinga, tothom al llit.
He de jaure.
En parlarem al matí.
Purdue havia dissenyat un fàrmac per prendre'l cada dotze hores,
però per a molta gent no durava tant.
Tota aquesta gent, dos cops al dia cada dia,
passava una mena de síndrome d'abstinència.
L'OxyContin tenia molts problemes.
Està dient que el fàrmac no funcionava bé?
Dic que tenia problemes, no que no funcionés.
Però això al Richard li era igual.
Només li importava demostrar que era efectiu en treure el dolor.
Això va començar pels ratolins.
Dr. Richard.
Què estic veient?
Ens hem de preocupar per això?
No, és normal.
Quan ha rebut la dosi?
Fa catorze minuts.
Està sentint-ne els efectes.
Ha mort cap ratolí?
De moment, no.
Fantàstic.
Després, els assajos humans.
En aquesta fase,
s'ha de demostrar que el fàrmac fa allò que dius que fa.
Si no, no te l'aproven.
Els primers assajos de l'OxyContin van ser a Puerto Rico,
amb dones que es recuperaven d'operacions ginecològiques.
En la segona fase,
va haver-hi més assajos amb pacients de càncer a molts hospitals.
En la fase tres,
Purdue va fer assajos a gran escala per tot el país
amb més de mil pacients voluntaris.
Vaig estudiar els assajos i em van colpir dues coses.
La primera és que eren un desgavell.
Quan prenien opioides, els ratolins patien síndrome d'abstinència,
igual que els humans.
Dents que petaven, dolor abdominal i tremors.
En els assajos amb humans, l'OxyContin havia de durar dotze hores.
A Puerto Rico, la meitat no passava la nit sense més medicació.
Si us plau, infermera!
En un assaig de 164 pacients de càncer, un terç ho va deixar.
El tractament els semblava inútil,
van tenir males experiències o van trencar el protocol.
Com que "trencar el protocol"?
Hi havia incidents que no calia reportar.
No ho sé, poden imaginar-s'ho tant com jo.
Pari! No pot...
En tots els assajos, els pacients ho deixaven,
dient que el fàrmac no durava tant com se suposava
i demanant més oxicodona per tirar endavant.
Ho he dit: el fàrmac era efectiu.
Però tenia molts problemes.
Ha parlat de dues coses.
La segona és que tot allò era igual,
perquè normalment, segons l'FDA, era tot era acceptable.
Els ratolins no es morien. Tècnicament, l'OxyContin és segur.
I més de la meitat dels pacients afirmava que els alleujava el dolor.
Així que, tècnicament, el fàrmac funciona.
Allò es combina en el procés d'aprovació del nou fàrmac.
Pel que es pot afirmar,
el que va presentar Purdue va passar els controls de l'FDA.
L'ideal seria que, en un procés d'aprovació com aquest,
un panel d'experts n'analitzés fins a l'últim detall.
Però no va així.
Molta gent no entén que l'FDA és una petita agència del govern
que sovint creu en la paraula de les empreses.
Quan arriba un nou producte, ells no fan cap prova.
Revisen el que reben.
Per als fàrmacs, normalment hi treballa una sola persona.
Per a l'OxyContin, va ser el Curtis Wright.
El Richard creia que el Curtis era una formalitat.
S'equivocava.
Soc el Curtis Wright, de l'FDA.
He acabat la meva anàlisi del document del nou fàrmac.
i, la veritat, Dr. Sackler, és que tinc alguns dubtes.
Hauríem de revisar un munt de coses.
Podem quedar per fer-ho o en parlem ara si vol.
No tindré problema en signar, però hem de reveure un parell de coses.
D'això depèn que els metges receptin o no el fàrmac.
No pot contenir res que sigui emocional.
El Curtis Wright era un problema.
El Richard s'havia gastat una dinerada donant per fet que l'FDA l'aprovaria.
Van trobar l'únic paio que feia la feina.
No passa res.
És part del procés.
Estem estirant massa el braç.
- Tinc dubtes. - Jo també.
No ha de ser un fàrmac per a tothom.
- Demanes massa. - Sí.
Fem un pas enrere
i mirem de rebre'n l'aprovació com a substitut de l'MS Contin.
- Un pardal a la mà. - Sí, el coi de pardal.
Si fem això, no guanyarem prou per cobrir despeses
i estarem acabats.
Ens anirem dessagnant mentre n'esperem l'aprovació.
No tenim res més que ens pugui salvar.
Gota a gota a gota.
Tindrem sort si venem l'empresa abans de fer fallida.
No exageris, nano.
Us agrada tenir el vostre nom a les plaques dels museus? Sí?
Miro de conservar-los. Si no ens en sortim, estem morts.
- Morts? - Sí, morts.
- Arruïnats. Alguna idea millor? - Càncer.
Dominem el càncer.
- Quedem-nos amb el càncer. - M'encanta el càncer, però no hi arribem.
Analitzes malament les xifres.
Sé llegir les xifres.
De qui són, les xifres?
Les xifres són ciència, i la ciència és ciència i punt.
Sí, però a qui pertanyen?
A tu. Et pertanyen a tu.
Les xifres no pertanyen a la ciència.
Són les pedres que fas servir per construir una història.
- Explica-me-la, va. - La història és que les xifres fallen.
Doncs aquesta història no m'agrada.
Parla d'un sostre.
Del sostre que tinc a sobre del cap.
No hi ha sostre.
El sostre.
És un objecte amb la il·lusió de massa
entre el meu cap i un univers infinit.
Fes desaparèixer el sostre de la història.
Fes servir les xifres per explicar-la.
Quan la tinguis,
li explicaràs al Curtis Wright una història sense cap sostre.
D'acord?
El Richard havia après de l'Arthur que la diferència entre una empresa feble
i una de pròspera és la percepció.
ADMIN. ALIMENTS I FÀRMACS
Hola, passin. Soc el Dr. Curtis Wright.
- Dr. Richard Sackler. - Encantat.
- Dr. Raymond Sackler. - Benvingut.
- Dr. Mortimer Sackler. - Hola. Gràcies a tots per venir.
- Gràcies per rebre'ns. - I ara!
Seiem?
O ens quedem dempeus.
Afirmen que l'OxyContin ofereix més marge de seguretat.
No es que ho afirmem. És així.
Pot ser que tinguin raó, sí.
Als assajos, menys del 0,3 % dels pacients van presentar signes de toxicomania.
Bonnie!
La toxicomania es mesurava?
- Senyor Wright... - Doctor. Dr. Wright.
Dr. Wright.
No podem contemplar totes les situacions hipotètiques.
És clar, i no els demano pas que les contemplin totes.
Només aquesta. Em preocupa la potència del comprimit.
Ens l'aprovarà o no?
Avui no.
- Per què? - El comprimit porta molta droga.
I jo porto molta fava que li ficaré al...
Necessito un Valium. En tens?
- No, Valium no. - Ningú en té, aquí?
- Què és, això? - Te n'aconseguiré un.
- No em sembla bona idea. - Res de Valium!
- Aquí manes tu o ell? - Jo!
- I dic que res de Valium! - Li'n porto un?
- En necessiteu o no? - No!
No cal que em crideu!
Una oportunitat. Que funcioni.
Més val que sí, nano.
Tenim Seconal. Adorm al moment.
El Richard es quedava sense diners.
Un buròcrata de pa sucat amb oli el tenia pels collons.
Perquè el Curtis Wright probablement sabia, com tothom,
que l'heroïna en pastilles és molt perillosa.
Una droga en aquest format no només mata gent,
destrueix famílies i amistats,
els negocis i els somnis de tothom al voltant.
Quan et passa això a tu, quan li passa a la teva família,
canvies per sempre.
Parla per experiència pròpia?
Doncs sí.
Merda.
Què passa?
- Hola, Shawn. - Ja ha passat un any?
Sí, m'ho preguntes cada any.
Què? Què passa?
Què vols que li digui a la mare?
- Per què continues venint? - No vindré més si no ho vols.
Que l'estimo, penso en ella i per molts anys.
- Molt bé. - Adeu, teta.
Un altre nabiu?
Obre bé.
Ja s'ha begut un suc a casa.
- Ho sé. - Hi han posat...
- Li encanten els nabius. - La tornen boja.
- Hi han posat bacó. - Si no el vols, me'l menjo.
No, no me'n queixo.
Puc demanar un cafè?
- Ty, no. - Per què?
L'últim cop no vas aclucar l'ull.
Em va bé per concentrar-me, no sé quin és el problema.
- Tothom en pren. - Demana un descafeïnat.
Un descafeïnat no té gràcia.
- Per què el vull? Té mal gust. - Per poder dormir aquesta nit.
- Confia en mi. - Pren-te el cafè.
El Glen diu que me'l prengui.
- D'acord, pren-te'l, però... - Doncs això.
- La Kaylee també en vol. - Amb els nabius.
Pot ser un altre?
El papa té sang a la mà.
- Ai, mare! - Li sagna la mà.
Mara meva, Glen! T'has mossegat la mà?
Què has fet? Tens sang per tot arreu.
- Més tovalloles? - Sí, porta'n.
- Té, posa't això. - Ho netejo.
Ara ho netejo.
Mare meva! Compte!
Glen! Glen, estàs bé?
Glen, mira'm.
- Què li passa? - No ho sé!
- S'ha ofegat? - No! Truquin a una ambulància!
- Respira? - No ho crec.
Va, mira'm, vinga.
- Glen! - Senyor?
- Truquin a una ambulància! - Ei, què fas?
Hòstia! Queda't amb ell.
Queda't amb ell.
- Ja ve l'ambulància? - Ve cap aquí!
No respira!
- Algú ha trucat? - Que ve algú?
- Vinga, no ens deixis! - Auxili!
- Vinga! - No paris!
No te'ns moris, ara!
Mira'm, Glen!
Subtítols: Adán Cassan