‫- דמדומי האלים -‬
‫- המוהר -‬
‫אספר לכם עכשיו על סיגריד,‬
‫ועל הפעם הראשונה שראיתי אותה.‬
‫חרבות זרות ביקשו לכבוש את ארצנו.‬
‫את וולסונג.‬
‫היינו מעטים.‬
‫הם...‬
‫היו רבים.‬
‫ואז...‬
‫הגיעה האישה.‬
‫לא הכרתי אותה.‬
‫אבל הסמלים של וולסונג התנוססו על המגן שלה.‬
‫היא קצרה בחרב אנשים וסוסים.‬
‫הזרוע שלה הייתה מכוסה בדם עד לכתף.‬
‫לא קסדה ולא שריון עמדו בדרכה באותו יום.‬
‫ובכל זאת, כמו שאמרתי... הם היו רבים.‬
‫המוות היה קרוב, בכך הייתי בטוח.‬
‫אבל הביטו וראו, ולקיריה ירדה.‬
‫היא הייתה יפהפייה,‬
‫אבל מפלצתית.‬
‫דממה נפלה.‬
‫הלוחמים ידעו שהיצור הזה יחליט‬
‫מי יחיה ומי ימות בשדה הקרב.‬
‫אחרים נלקחו.‬
‫על החיים שלנו חסו.‬
‫אנחנו לא יודעים מי תכנן זאת כך.‬
‫אבל לפני שהיא הסתלקה, הוולקיריה קדה.‬
‫בפני סיגריד שלי.‬
‫וידעתי מהי אהבה.‬
‫למה בני עמך נועצים בי מבטים?‬
‫המלך סיפר על הפגישה הגורלית שלכם.‬
‫ואיזה סיפור המלך סיפר הפעם?‬
‫אני מאמין שהייתה ולקיריה...‬
‫בסדר, כולם, תפסיקו.‬
‫אם חשקה נפשכם בסיפור, הרשו לי לספר אותו.‬
‫היה קרב.‬
‫פולשים הגיעו, ולא הייתה חרב אחת שלא הונפה.‬
‫ראיתי את המלך שלכם בצד השני של השדה,‬ ‫וצפיתי בו בקפידה.‬
‫היה קר באותו לילה.‬
‫חלקנו קרן שיכר, ונכנסנו למיטה אחת.‬
‫מלכי גדול כמו סוס,‬
‫וככזה רכבתי עליו.‬
‫וידעתי מהי אהבה.‬
‫אתה משורר, אגיל.‬
‫אם אתה רוצה לשיר על משהו,‬ ‫תשיר על איבר התשוקה היפה שלו.‬
‫לכו לכם, כולכם.‬
‫אגיל, נקה את הדג והכן ארוחה.‬
‫כן, אדוני.‬
‫סיגריד, בואי איתי.‬
‫אני רוצה להראות לך משהו.‬
‫לאן אנחנו הולכים?‬
‫היה קשה להסתיר את זה מפנייך,‬
‫אבל כשנהיה נשואים,‬ ‫אני רוצה להרגיש שמשהו השתנה.‬
‫לא אחכה עוד.‬
‫כשהבית יהיה מוכן,‬ ‫נקיים בו את סעודת החתונה שלנו.‬
‫את עדיין רוצה להתחתן איתי. כן?‬
‫כן.‬
‫אני אוהבת שאתה בא מהים.‬
‫יש לך טעם של מלח.‬
‫כאן? אנחנו נקפא למוות.‬
‫את שקטה.‬
‫משהו מטריד אותך.‬
‫אתה רואה את הכוכבים האלו?‬
‫שם.‬
‫אלו העיניים של ת'יאצי.‬
‫הן משגיחות על אדמתם של בני עמי.‬
‫מעולם לא ראית את השמיים שלי.‬
‫זה בסדר.‬
‫איש לא מגיע לבית שלי, אבל...‬
‫תמיד הייתה בי מחשבה שאולי נעשה זאת.‬
‫שהאומות יחיו בשלום.‬
‫כדי שאוכל להינשא בקרב בני עמי.‬
‫כל כך יפה שם, ליף.‬
‫ו...‬
‫הלוואי שיכולת לפגוש את משפחתי.‬
‫אז כך אעשה.‬
‫נצא בבוקר.‬
‫שמעתי שאת עוזבת.‬
‫אין לך מילים טובות לומר לחברתך?‬
‫אני עומדת להינשא.‬
‫האמת, חשבתי שהוא יינשא לאחרת‬ ‫וייקח אותך כפילגש.‬
‫לא הבאת ילדים לעולם.‬
‫אני מניחה שהוא החליט שהוא רוצה אותי‬ ‫יותר משהוא רוצה יורשים.‬
‫לא התכוונתי לכך ברשעות. יש לך מזל.‬
‫ילדים מרחיקים אותנו משדה הקרב.‬
‫אבל השבט יראה זאת אחרת.‬
‫הם מתלחשים על כך‬ ‫שהחתונה שלכם תכעיס את האלים.‬
‫תכעיס את...‬
‫תחשבי עליי לטובה, הרבור.‬
‫כשנתראה בפעם הבאה, אני אהיה המלכה שלך.‬
‫רצית שהשושלת שלך תימשך.‬
‫אני יודע.‬
‫ייתכן שהיא עוד תעניק לך נכד.‬
‫או אולי לא.‬
‫אבל אנחנו נתחתן, אבא,‬
‫ואני רוצה את ברכתך.‬
‫אם אתה מסרב, שמור את החרב שלך לעצמך.‬
‫כדאי שתניח את החרב שלך, נווד.‬
‫לא שמעת?‬
‫אנחנו אוכלים את בני מינך.‬
‫אם תאיים עליו שוב,‬ ‫לא יישארו לך שיניים לאכול בהן.‬
‫קום, סומר! אחותנו חזרה!‬
‫סיגריד?‬
‫ועכשיו אנחנו ביוטונהיים.‬
‫בתי.‬
‫חזרת.‬
‫אבל... לא באת לבד.‬
‫אנחנו ענקים.‬
‫ילדיו של סוטונג.‬
‫אנחנו לא חוגגים עם בני אדם.‬
‫הוא היה עם סיגריד, אבא.‬
‫בעורקיה של סיגריד זורם דם של ענקים.‬
‫פיולוורקר, עבר הרבה זמן.‬
‫תוכל להזכיר לי איך נקראת ממלכתו של אבי?‬
‫היא נקראת... ה...‬
‫"היד הפתוחה".‬
‫תודה לך, ניצן קטן.‬
‫והאם היא נאמנה לשמה?‬
‫או שהמשפחה שלי מציעה אגרוף במקום?‬
‫החוקים שלנו ברורים, בתי.‬
‫אנחנו לא מאפשרים לזרים להיכנס.‬
‫אז אל לנו להיות זרים.‬
‫אנחנו יכולים לדבר כמו מלכים.‬
‫כששני מלכים נפגשים באותו אולם,‬
‫זה נגמר לעתים קרובות באלימות.‬
‫מאסתי מזמן בלחימה.‬
‫אבי לא סומך על אנשי שלום.‬
‫לוחם אמיתי ידקור אותך מלפנים לפחות.‬
‫אני בטוח שיש יוצאים מן הכלל.‬
‫הנשק היחיד שלי הוא חרבו של אבי.‬
‫תכננתי לתת אותה כמתנת כלולות.‬
‫והמוהר בתמורה לבתי? כיצד תשלם?‬
‫המטמון של וולסונג.‬
‫כל מטבע נלקח מאדם מרושע אחר.‬
‫אוצר שכזה לא יחסר לשבט שלך?‬
‫לא נוכל לאכול אותו.‬
‫וגם אתם לא יכולים.‬
‫אני מביא מתנה של כסף...‬
‫ומתנה של זרעים.‬
‫אלו זמנים קשים לכולנו, בעלי.‬
‫האלים אשמים בכך.‬
‫לפני שאודין בזז את אדמותינו,‬ ‫היה לנו כבוד כענקים.‬
‫היינו גיבורים ראויים.‬
‫שגשגנו.‬
‫לעזאזל עם האלים. הם דפקו אותנו עד מאוד.‬
‫שנקיים חתונה?‬
‫מחר, ליף מוולסונג,‬
‫אתה תהיה כאחד הענקים.‬
‫אז תשתה כמו ענק!‬
‫תשתה!‬ ‫-היי, תראו!‬
‫ב"יד הפתוחה" אנחנו לא פוחדים מאלים.‬
‫אנחנו לא פוחדים מאלים!‬
‫זקנו מאפיר, וגם את לא נערה צעירה.‬
‫הוא מאלו שדעתם הפכפכה?‬
‫לא, לעולם לא תמצאי גבר נחוש יותר מליף שלי.‬
‫אז למה הוא חיכה כל כך הרבה זמן?‬
‫השבטים האחרים לא נלחמו בנו,‬ ‫מתוך מחשבה שליף ישתדך לבנות שלהם.‬
‫זה עזר לשמר את השלום.‬
‫ועכשיו?‬
‫הוא עשה את זה כמלך.‬
‫הוא עושה את זה כגבר.‬
‫המחשבות שלך צוחקות איתו?‬
‫כן.‬
‫אז הוא מוצא חן בעיניי.‬
‫גם אם הוא קטן.‬
‫הוא קטן בכל מקום?‬
‫זו שאלה פשוטה למדי!‬
‫מגדל השמירה של האפלי היה נטוש‬ ‫כשחצינו ליוטונהיים.‬
‫למה אתם שאננים כל כך?‬
‫המלחמה איטית עכשיו.‬
‫האלים לא באים לכאן.‬
‫לא כמו פעם, בכל אופן.‬
‫והחזרנו כמה לוחמים ל...‬
‫אל תחששי.‬
‫את ומלכך בטוחים כאן למדי.‬
‫אתה לא מרוצה.‬
‫לא, זה לא העניין. אני...‬
‫אימא שלך הייתה אישה טובה.‬
‫נמוכה, אבל טובה.‬
‫כשהיא מתה, חשבתי שתחזרי.‬
‫לא עשית זאת.‬
‫בחרת בבני אדם על פני הענקים.‬
‫אבא, הרגליים שלי לא מגיעות לרצפה‬ ‫כשאני יושבת ליד שולחנך.‬
‫את יודעת שהייתי מנסר את רגלי כל הכיסאות‬
‫ב"יד הפתוחה" כדי שתישארי.‬
‫לא תמיד הרגשת כאן בבית, אבל...‬
‫תמיד היית ענקית.‬
‫ותמיד תהיי.‬
‫הללו את היום בערבו.‬
‫לחיי אישה על מדורתה.‬
‫לחיי נשק שנוסה.‬
‫לחיי עלמה בכלולותיה.‬
‫את כמו זהב נוצץ ליד ברזל משעמם.‬
‫דבר בברזל אינו משעמם, סבתא,‬
‫אבל תודה.‬
‫הללו את הקרח אחרי שחציתם אותו‬ ‫ואת השיכר אחרי ששתיתם אותו.‬
‫הלגימה הבאה שלכם תהיה מגביע האהבה.‬
‫אבל ראשית,‬
‫חלוקת המתנות.‬
‫אני יודעת שקישוטים לא מעניינים אותך,‬
‫אבל תענוד אותו תמיד‬ ‫או שתצטרך לשאת את זעמי.‬
‫עם זה, השושלות שלנו מתחברות.‬
‫אני גלאומאר,‬
‫מלך "היד הפתוחה".‬
‫אני מדבר בשם עמי.‬
‫אולי נוכל לדבר במקום אחר.‬
‫הבא את הכלה. אני דורש ממך, הראה לי.‬
‫את יומה של איזו אישה אני אחשיך?‬
‫לא מסרת את שמך או את מטרתך.‬
‫ולא הוזמנת.‬
‫סערה לא צריכים שיזמינו אותה.‬
‫והיא גם לא תסתפק‬
‫בסעודת חתונה בלבד.‬
‫את רטובה, אישה.‬
‫ואתה מסיג גבול.‬
‫מנהגו של אחי בוטה כמו תמיד,‬ ‫והוא זה שהוביל אותי לכאן.‬
‫אנחנו צדים פחדן שברח מהמצודה שלנו.‬
‫אנחנו מחפשים את לוקי השמוק.‬
‫אתם האלים היחידים שנמצאים כאן.‬
‫אף שאני תוהה,‬
‫מה לוקי עשה שפגע בכם כל כך?‬
‫תפגע במארחים הנדיבים שלך?‬
‫אחי המבורך, בלדר.‬
‫הוא מעדיף מילות שלום ודרך ארץ‬ ‫כשאני בוחר לצאת למלחמה.‬
‫אל תעשה את זה.‬
‫אעזוב עם לוקי או שאחיה בבושה.‬
‫הביאו אליי את המנוול! עכשיו!‬
‫לוקי שלך לא כאן.‬
‫ואתם תעזבו. עכשיו.‬
‫הזעם שאני מצהיר עליו בעצמי.‬
‫אתה יודע איך קוראים לי!‬
‫אני בן הרעם,‬
‫ת'ור בן אודין.‬
‫ודם של ענקים משמח אותי!‬
‫סבתא!‬
‫הילדים! לכי!‬
‫קחי אותם למרתף!‬
‫סיגריד, מהר!‬
‫לא.‬
‫תשמרי על האחיות שלנו, ניצן קטן.‬
‫אנחנו לא פוחדים מאלים.‬
‫יש ניצולים?‬
‫הם מתים, ת'ור.‬
‫עבודתך הסתיימה.‬
‫אמרנו שנלך זה אחרי זה לכל מקום.‬
‫התכוונת לזה?‬
‫סיגריד, מה את שואלת?‬ ‫-התכוונת לזה?‬
‫אני מקווה שכן.‬
‫כי לפני שנשמתי תעזוב אותי, אני אהרוג אותו.‬
‫אני נשבעת. אני אהרוג את ת'ור.‬
‫סיגריד!‬
‫מי אתה?‬
‫שמי לוקי,‬
‫בנה של לאופיי.‬
‫הגעת לדלת האדומה של הל.‬
‫טוב שפיתחת חיבה לטעם של דם.‬
‫שתי הרבה.‬
‫אני מציע...‬
‫את דמו של ת'ור.‬
‫תרגום כתוביות: דוד סבן‬