СУТІНКИ БОГІВ
ПОСАГ
Послухайте ж про Сіґрід
і про те, як я вперше побачив її.
Іноземні воїни прийшли на нашу землю.
На землю Вьольсунґів.
Нас було мало.
А їх...
було багато.
Тоді...
з'явилася жінка.
Я її не знав.
Та на її щиті був герб Вьольсунґів.
Вона рубала людей і їхніх коней.
Її рука з мечем була до плеча в крові.
Ні шолом, ні кольчуга не захищали її того дня.
Але, як я вже казав, їх було багато.
Смерть ходила близько, у цьому я був упевнений.
Аж раптом спустилася Валькірія.
Це було прекрасно,
але лячно.
І впала тиша.
Бо воїни знали, що ця істота вирішить,
хто житиме, а хто помре на цьому полі.
Забрали інших.
Нас помилували.
Це задум тих, хто нам невідомий.
Але, покидаючи нас, Валькірія вклонилася.
Моїй Сіґрід.
І я пізнав кохання.
Чому твої люди так витріщаються?
Король розповів нам про вашу доленосну зустріч.
І яку ж історію король розповів цього разу?
Гадаю, тоді Валькірія...
Гаразд, досить!
Якщо хочете історію, ось вам моя.
Була битва.
Були загарбники. Усі мечі до єдиного — на полі битви.
Я побачила вашого короля на полі бою й уважно за ним стежила.
Тієї ночі було холодно.
Ми розпили ріг елю й лягли в одне ліжко.
Мій король принадний, наче кінь,
тож так я його осідлала.
І я пізнала кохання.
Ось ти, Еґілле, поет.
Хочеш нову тему — оспівай його прекрасну кінцівку пристрасті.
Геть! Усі геть!
Еґілле, почисть рибу й приготуй вечерю.
Так, повелителю.
Сіґрід, ходи зі мною.
Я дещо покажу тобі.
Куди ми йдемо?
Важко було ховати його.
Але коли ми одружимося, я хочу відчути, що щось змінилося.
Я більше не чекатиму.
Коли цей будинок буде добудовано, він побачить наше весілля.
Ти ще хочеш одружитися зі мною. Так?
Так.
Люблю, коли ти повертаєшся з моря.
Ти солоний на смак.
Тут? Ми помремо від охолодження.
Ти тиха.
Тебе щось непокоїть.
Бачиш ті зірки?
Он там.
Це очі Тьяцці.
Вони наглядають за землею мого народу.
Ти не бачив мого неба.
Усе гаразд.
До мене додому не їздять.
Але якась частина мене завжди вірила, що ми поїдемо.
Що народи побачать мир.
Що на моєму весіллі будуть мої рідні.
Там гарно, Лейфе.
Я б хотіла познайомити тебе з моєю родиною.
Тоді я поїду.
Поїдемо вранці.
Я чула, що ви їдете.
Приємного нічого не скажеш подрузі?
Я одружуюсь.
Я думала, він візьме іншу, а ти будеш наложницею.
Ти не народила дітей.
Мабуть, він вирішив, що хоче мене більше, ніж спадкоємців.
Я не насміхаюся. Тобі пощастило.
Діти забирають нас із поля бою.
Але клан бачить це інакше.
Кажуть, що ваше весілля розгнівить богів.
Розгнівить...
Добре подумай, Гервор.
Наступної зустрічі я буду твоєю королевою.
Ти хотів, щоб твій рід продовжився.
Я це знаю.
Вона ще може подарувати тобі онука.
А може й ні.
Але ми одружимося, батьку.
І я прошу благословення.
Якщо відмовляєш, не треба мені твого меча.
Тобі краще сховати свого меча, подорожній.
Чи ти не чув?
Ми їмо таких, як ти.
Ще йому погрожуватимеш — не матимеш зубів, щоб їсти.
Уставай, Сомре! Наша сестра повернулася!
Сіґрід?
Ось тепер ми в Йотунгеймі.
Донечко!
Ти повернулася!
Але ти прийшла не сама.
Ми велетні.
Діти Суттунга.
Ми не бенкетуємо з людьми.
Він був із Сіґрід, батьку.
У Сіґрід кров велетнів.
Фьольверкре, багато часу минуло.
Нагадай-но, як називають батькові володіння?
Їх називають...
«Відкрита долоня».
Дякую, Корінцю.
А хіба це відповідає назві?
Чи моя сім'я виставляє кулак?
Наші закони чіткі, дочко.
Ми не пускаємо чужинців.
То не будьмо чужинцями!
Ми можемо говорити, як королі.
Коли два королі зустрічаються в одному залі,
далі часто починається насильство.
Я давно втомився від боротьби.
Мій батько не довіряє людям миру.
Людина війни принаймні вдарить тебе спереду.
Певен, є винятки.
У мене немає зброї, крім меча мого батька.
Я ніс його, як подарунок до весілля.
А посаг за мою доньку? Скільки заплатиш?
Скарб Вьольсунґів.
Кожну монету взято в окремого нечестивця.
Твій клан не проти віддати такий скарб?
Він неїстівний.
Для вас так само.
Тому я приніс не лише срібло...
а й насіння в дар.
Важкі часи для нас усіх, чоловіче.
Це воля богів.
До того, як Одін пограбував наші землі, ми, велетні, мали честь.
Були гідними героями.
Ми процвітали.
До біса богів. Забагато вони з нас знущалися.
Улаштуймо весілля?
Завтра, Лейфе з Вьольсунґів, ти станеш одним із велетнів.
Тож пий, як велетень!
Пий!
Дивіться!
У Відкритій Долоні ми не боїмося богів.
Ми не боїмося богів!
У нього борода сивіє, і ти вже не зовсім юна.
Чи не любитель він змінювати думку?
Ні. Ти не знайдеш чоловіка, що так само тримає слово, як мій Лейф.
Чому він так довго чекав?
Інші клани були приязнішими, думаючи, що Лейф візьме когось із їхніх дочок.
Це допомагало зберегти мир.
А зараз?
Те він робив як король.
А це — як чоловік.
Чи смієшся ти подумки із ним?
Так.
Тоді він мені подобається!
Хай навіть він малий.
А він усюди малий?
Це ж досить просте запитання!
Про Сторожову вежу Хафлі забули, відколи ми перейшли в Йотунгейм.
Чому ви так розслабилися?
У нас зараз повільна війна.
Боги сюди не приходять.
Принаймні не так, як колись.
І ми знову покликали воїнів для...
Не бійся.
Тут досить безпечно для тебе й твого короля.
Ти не схвалюєш.
Ні, справа не в тому. Я...
Твоя мати була хорошою жінкою.
Невеличкою, але хорошою.
Я думав, ти повернешся, коли вона померла.
Але ж ні.
Ти обрала людей, а не велетнів.
Батьку, мої ноги не торкаються землі, коли я сиджу за твоїм столом.
Я відпиляв би ніжки на всіх стільцях у Відкритій Долоні, аби втримати тебе.
Ти не завжди почувалася тут як удома, але завжди була однією з велетнів.
І завжди будеш.
Оспівуйте день увечері.
І жінку біля погребального вогнища.
І випробувану зброю.
І наречену на весіллі.
Ти як блискуче золото поруч із тьмяним залізом.
Немає нічого тьмяного в залізі, Аммо.
Але дякую.
Оспівуйте крижини, що йдуть одна до одної, і цей п'янкий мед!
Тепер ви питимете з любовної чаші.
Але спершу обміняйтеся дарами.
Я знаю, ти байдужий до прикрас.
Але цю ти маєш носити завжди, інакше відчуєш мій гнів.
Цим я об'єдную наші родини.
Я Глаумар, король Відкритої Долоні.
Я говорю від імені мого народу.
Може, поговоримо деінде.
Виведи наречену. Покажи її, я назву свою пропозицію.
День якої жінки я затьмарю?
Ти не назвав свого імені чи мети.
І тебе не запрошували.
Бурі не потрібне запрошення.
Вона не насититься самим весільним бенкетом.
Ти мокра, жінко.
А ти порушуєш кордони.
Ноги мого брата важко ступають, як завжди, тож він привів мене.
Ми шукаємо боягуза, що втік від нас.
Ми шукаємо Локі, членососа.
Тут немає богів, лише ви.
Хоча мені цікаво,
чим це Локі так вас зачепив?
Ти зашкодиш цим добрим господарям?
Мій благословенний брат Бальдр.
Він радить мир і ввічливість, коли я обрав би війну.
Не роби цього.
Я піду з Локі, або житиму в ганьбі.
Ведіть до мене цього покидька! Негайно!
Вашого Локі тут немає. І ви підете. Зараз.
Гнів, який оголошую я сам.
Що ж, ти знаєш моє ім'я!
Я громонароджений. Тор Одінсон!
І мене тішить кров велетнів!
Аммо!
Діти... Біжіть!
Відведи їх у підвал!
Сіґрід, швидше!
Ні.
Захисти наших сестер, Корінцю.
Ми не боїмося богів.
Хтось із них вижив?
Вони мертві, Торе.
Ти зробив справу.
Ми казали, що будь-куди підемо одне за одним.
Ти казав це серйозно?
- Ти про що? - То серйозно?
Сподіваюся.
Бо ще до того, як подих мене покине, я його вб'ю.
Присягаюся. Я вб'ю Тора.
Сіґрід!
Хто ти такий?
Я Локі, Лауфейсон.
Ти дісталася червоних дверей Хеля.
Добре, що смак крові тобі до душі.
Пий повною мірою.
Я пропоную
Торову.
Переклад субтитрів: Ольга Цяцька