TWILIGHT OF THE GODS
MATO
Eikö mieheni löydä iloa taivaastamme?
Voiko sinun oma Sif auttaa?
Käytkö rannallani vuotosi aikaan? En siedä saastaisia naisia.
Tulen pitoihisi paikat hunajaisina. Vain jalkani tahrivat.
Kerro nimesi tyttö, tai häivy.
Olen synkkien veristen polkujen jumalatar. Kuljen lyötyjen rinnalla.
Minä olen tappiomarssisi kotiin. Sandraudiga Kauhea.
Se hullu lutka, päihitti minut. Olet... uusi tuttavuus minulle, tappio.
Saat tuntea minut niin hyvin, kuin tahdot.
Mitä voin tarjota Odinin pojalle?
Itkisitkö?
Voivatko jumalatkin mädäntyä?
He ovat unohdettuja ja hyljättyjä, mutta jumalia silti,
ja tappavat sinut halutessaan.
Kuningas Tiwazilla, ja hänen väellään on vakoojia Asgårdissa.
Kuningas tiesi odottaa teitä. Hän koetteli teitä löytölapsellaan.
Pelastitte lapsen, ja siksi vaanit, ottavat teidät vastaan.
Kuningas Tiwaz, kiitämme vieraanvaraisuudestasi.
Olen Leif, Völsungien kuningas,
ja astun eteesi morsiameni
Sigridin rinnalla.
Me tiedämme verimorsiamesi kostosta.
Tiedätte siis tarpeemme. Emme pyydä teiltä valloitusarmeijaa.
Pyydämme vain, apua. Muutoin emme pääse Asgårdin muurien taa.
Syljimme yhteiseen maljaan Odinin väen kanssa. Emme riko sylkisopimustamme.
Eikö Thor jo rikkonut sitä?
Emme polta maailmaa, yhden erheen takia. Te pyydätte liikoja.
En siis aio pyytää.
Vaan rukoilen.
Isäni opetti minut rakastamaan vaaneja.
Jo kauan on kansani uhrannut hyvää simaa ja parempia ihmisiä kunniaksenne. Pyydän,
auttakaa.
Ei.
Entä jos tuomme ikuisen elämän omenat?
Ne takasivat nuoruuden teille, kunnes Odin vei ne.
Nyt kuihdutte aasojen eläessä ikinuorina.
Me emme saa käydä kultaiseen tarhaan.
Mutta jos te kuolevaiset menette vaanien sijaan, jos päihitätte Fafnirin,
lumiliskon
Fafnirin?
Ja tuotte yhdenkin omenan sen kätköstä, jos pystytte mahdottomaan, niin kyllä.
Vaanit auttavat teitä.
Kun tuon koko vakallisen, muistan nuo sanasi.
Ottakaa kuolevaisemme mukaan. Palvelijamme, Thyra tulee auttamaan teitä.
Ja tuo tiedon kuolemastanne.
Pääsemme teurastamaan lohikäärmeen!
Ei, minä pääsen teurastamaan lohikäärmeen
Järjestämme pidot, kuolemaan käyvien kunniaksi.
Kauanko olet elänyt täällä?
Vaanit löysivät minut rajamailta, hylättynä kapaloissa. Palvelin heitä.
He kasvattivat, ja olivat lempeitä.
Lempeitä? Olit vaarassa maatilalla.
Se oli koe teille. Minut lähetettiin sinne sidottuna.
Vaanit lukivat viljelijöiden aikeet, heidän sydämistään.
Mutta he halusivat nähdä... teidän sydämiinne.
Egill, minä toin -
Ne omenat.
Mistä keksit sen?
Oli pakko toimia, kun sinä nöyristelit.
Kaipaamme voimaa. Polvistuit, kuten aiemmin isäni edessä, ja Andvarin.
Kumarratko kaikille?
Armo ei ole mitään käyttövaluuttaa.
Se avasi ovet tänne!
Tahtoisitko minun, polttavan koko maailman poroksi,
lastaavan toisten saaliit laivaani, heidän naistensa kirkuessa?
En ole sellainen, Sigrid.
Surmasit Egillin isän hänen nähtensä, kun hän oli viidentoista,
otit hänet orjaksi, ja sait hänet rakastamaan itseäsi.
Leif armoton. Se mies voitti sydämeni.
Leif.
Mestari.
Egill, olet palvellut kymmenen vuotta ja enemmän kuin täyttänyt osasi.
Tuleva polkusi, on omasi.
Olet vapaa.
Mitä? Tarvitsemme jokaista miestä.
O-olen vapaa?
- Saanko lähteä? - Maksoit velkasi.
Näin sanoo Leif, Armollinen.
Velhotar minulla olisi pyyntö.
Jaa. Mitä luulet tarvitsevasi, palvelija?
En ole, palvelija. Herrani vapautti minut ja, pyydän nyt neuvoa.
Etkö saa palikoitasi pystyyn neuvomaan? Puhu.
Nyt kuulkaa, palvelija Egillistä, joka ei ole kuunaan päättänyt tiestään,
koskaan tähynnyt tulevaan, sillä ostettu sielu,
joka haaveilee, on houkka. Minne menisin?
Vai jäänkö?
Näen kaksi polkua sinulle. Voit valita. Jatka Asgårdiin,
niin tarinasi päättyy äkisti. Palaa kotiin,
niin kirjoitat vielä monta lukua.
Soisitko minun jäävän?
Vikitteletkö tarinan toivossa? Kertoisit naineesi noitaa, ja selvinneesi.
Ei! En suinkaan! Voi kunpa tietäisin nimesi.
Kokeile Tiwazia. Siinä vasta olisi tarina. ”Egill,
matkamies joka sai vapauden ja nussi jumalaa, yhden päivän aikana.
Anteeksi, että kysyin.
Hän vihaa sinua nyt.
Mutta jää eloon.
Fafnir! Jeg mok ee-vallgo! Jaem jorr! Jaem jorr Fjol! Jokk udov eth glon-tho!
Kaikkea hyvää Kuningas.
Toivon, että jos kohtaamme, tervehtisimme ystävinä.
Luuletko, että saatamme vielä kohdata?
Fafnir! Panen vielä kalloasi!
No siinäpä vasta olisi tarina.
Viime yönä Andvari oli hyvin päissään, ja mitä sainkaan kuulla.
Tuokoon viimeinen tarina?
Onnea.
Kuulkaatte Andvarista, joka kantaa kaunaa.
Elipä muinoin kaksi kääpiöprinssiä, jotka tutkivat maitaan eläinten muodossa.
He tutustuivat kolmanteen kääpiöön, joka muutti muotoaan. Andvariin.
Sydänystäviä he olivat, kunnes Loki saapui.
Voi hän väitti tekoaan vahingoksi, mutta jo tuolloin, Lokilla oli juonia,
juonien sisälläkin.
Kääpiön isä, kuningas, vaati hyvitystä Asgårdista,
”lunnaiksi” kutsui. Loki suostui,
lupasi kulta-aarteen ja täytti lupauksensa. Mutta kulta
ei ollut hänen. Hän oli vienyt sen,
Andvarilta. Vasta silloin Andvari ymmärsi
että kruununprinssin
kuoltua... uusi perijä havitteli valtaa. Prinssin oma veli.
Fafnir.
Vallanhavittelija ei aavistanut, että Andvari oli kironnut kultansa,
eikä aikaakaan, niin Fafnir vääntyi uuteen
linnun kaltaiseen muotoon.
Fafnir sai haudata haaveensa.
Hänelle ei jäänyt kuin saukon lunnaat ja toverinsa Loki,
jolla oli jo muuta kallisarvoista vartioitavaa.
Ikuisen elämän omenat.
Kuulin, että sinullakin on kostettavaa. En tiennyt.
Loki tiesi. Uskon hänen tienneen että meidän olisi jahdattava Fafniria, ja
nähneen käyttöä minulle. Fafnir, oli aikoinaan ahjoveljeni. Loki huijasi häntä
ja turmeli hänet. Ja niin, hän turmeli minutkin, ja tekee saman myös sinulle,
ellet tule järkiisi, ja kosta kanssani täysimittaisesti.
Et voi tappaa Lokia -
ennen kuin saan haluamani, mutta, sen jälkeen,
jos surmaat Lokin ennen kuin hän minut, en sure.
Harvinaista löytää matoja avomerellä, Loki.
Suuta soukemmalle, Sigrid.
Ihme, että suvaitset edes puhua minulle. Kutsuin sinua joutomaalla. Et vastannut.
Ja silti ajoi Thor sinut Vanaheimiin.
Teen omia siirtojani, huomasit tai et.
Vähänpä näytät tehneen. Lupasit Thorin. Suo meille edes ne kirotut omenat.
Eikö Fafnir ollut kerran palvelijasi?
Kuten Egill oli ennen sinun.
Jos autan sinua nyt, Odin saa kuulla.
Kumpi kalvaa pahemmin? Vaivihkaisuuteni, vai se,
että miehesi polvistui kuin kerjäläinen?
Voi!
Odotan paljon suurempaa tuskaa sinulta, mutta pelkään Leifin puolesta.
Toivon hänen selviävän.
Leif on hyvä kuningas. Lempeä, ja rehti.
Ei. Rajummin. Olet kuningas. Tartu maailmaa hiuksista ja temmo!
Fafnirin myrkkyä, luulen ma. Virrat tulvivat sen kuvatuksen kuolaa.
Anteeksi. Halusin kertoa, öö... Merellä oli pimeää ja, minä näin vain vähän ja...
Ikävää. Soisin jousiampujilleni tarkat silmät.
Anna jousesi.
Ole huoleti.
Tutkin enteitä sisälmyksistä, ja mistä onkaan jänne valmistettu?
Kiristetyistä suolista.
Mitä se tekee nyt?
Lävistää otuksen nahan, jos onni on myötä. Pelko pois tyttö. Et kuole tänään.
Piiloon!
Fafnir!
Jos olet unohtanut ihmisten kielen, puhukaamme kääpiöiden kielellä.
Puhukaamme vuorten syvänteiden kaiuilla.
Andvari, Oinin poika.
Tulit kaukaa etsimään ikuista elämää, mutta voin tarjota vain kuolemaa.
Olen jo vanha. Minä en kaipaa omenoitasi.
Ihmiset eivät tarvitse kuolemattomuutta, mutta halajavat sitä.
Tiedän, että sinäkin tahdot sitä, kyvytön huoranpenikka.
Sinä teit tämän, Andvari. Helvetin hauki! Mätipallo!
Muutun mieluusti kalaksi.
En kadehdi sinua.
Syö, ja parane.
Hän oli ahjoveljeni. Armahtakaa.
Tätäkö sinä halusit?
Myrkyttäjät!
Leif!
Loki.