ZKÁZA BOHŮ
POVÍM VÁM PŘÍBĚH...
Slyšte příběhy o mýtech.
O lidech.
A vzpomínkách.
Příběhy, které se vyprávějí potmě.
Chválí tě, Truchlící.
Prý jsi v Höniho svatyni svedla dobrou bitvu,
ale bude lepší bojovat po tvém boku.
Myslíte, že uvidíme tančící světla?
Určitě.
A když sníš tohle, uvidíš ještě mnohem víc.
Pomalu.
Netřeba. My trpaslíci jsme na nich vyrostli.
Chce někdo vyprávět příběh?
Mluv, vypravěči.
Kdo bude vyprávět?
Příběhy před bitvou nosí štěstí.
Tak si jich povězme víc.
Slyšte příběh o Fenje a Menje.
Sestrách prodaných králi moří.
Na palubě královské lodi je držel v okovech,
připoutané ke kouzelnému mlýnskému kameni.
Bez přestání musely mlít sůl.
Tak dělaly to, co smrtelníci.
Ve svém utrpení si zpívaly
a vyprávěly pravdivý příběh.
Zpívaly o horách, o své rodné zemi.
Pocházely z rodu obrů.
Král hromadil sůl na hubená léta
a požadoval jí stále víc.
Nechtěl ji k jídlu,
ale aby posolil půdu
a zničil tak říše svých nepřátel.
Ženy pokračovaly v únavné práci
a oceán pěnil a bouřil.
Loď mezi proudy praskla.
A sestry dál mlely!
Jejich kolo rozvířilo vlny
a otrokářský král...
se utopil.
Loď se potopila.
A ženy zpívaly.
Neboť byly konečně volné.
Říká se, že ten veliký mlýn dál mele,
a proto je moře slané.
Páni.
Ten příběh mi vyprávěl otec před spaním.
Zná ještě někdo příběh o obrech?
Já.
Slyšte příběh o Ódinových hradbách!
O hradbách, které zítra rozdrtíme!
Co obři dokázali postavit, to dokážou i strhnout.
Před dávnými časy,
poté co Ódinova první pevnost připadla zlatým Vanům,
potřebovali Ásové nové hradby.
Za bohy přišel stavitel.
Že jim postaví hradby, které nikdo neprorazí ani nepřekoná.
Ptali se, jaká bude cena.
Odpověděl, že žádá slunce, měsíc a ruku Freyji v manželství.
Vstoupil Loki.
Dohodu zprostředkoval následovně.
Pokud hradby dokončí bez pomoci
a za třetinu navrhovaného času,
pak slunce, měsíc
i Freyju dostane.
Stavitel celou zimu tahal kusy hory.
Pomáhat mu směl jen jeho kůň Svadilfari.
Ale k hrůze Ásů postupoval rychle.
Freyja běsnila.
Nebude prodána jako konkubína. Znovu už ne!
Ale Baldr se jí svěřil se svým tušením.
V tom muži je možná víc, než se zdálo.
Možná je to obr.
Vstoupil Loki.
Nabídl jim lest.
Bohové souhlasili, vždyť přece dohodu sám uzavřel.
A pokud by přišli o slunce, měsíc a Freyju,
žádali by Lokiho hlavu.
Vstoupil Loki.
Zjevil se Svadilfarimu jako krásná klisna.
Hřebec ucítil její říji,
a tak do Lokiho vstoupil.
A obr,
protože stavitel byl skutečně obr,
bez oře práci dokončit nedokázal.
Ásové se smáli,
potěšeni, že získali hradby zadarmo.
Když obr protestoval, že ho zradili,
zemřel pod úderem kladiva,
jako mnoho dalších obrů.
Vstoupil Loki.
Po několika měsících se vrátil s podivným hříbětem, které zplodil.
Koně dal Ódinovi darem.
A bohové se poučili,
že Loki je ochotný nechat se i ojet,
když je to v jeho prospěch!
Takže náš Egil má patrona!
Egile, když se miluješ, jsi klisna, nebo hřebec?
Chceš vědět, jestli se rád nechávám opíchat?
Chceš vědět, jaké to je?
Povím ti, jaké to je.
Slyšte příběh o Egilově souboji.
Figurky na prodej!
Bůžci k uctívání! Šachové figurky!
Amulety pro štěstí a lásku!
Ke každému přidám příběh!
Pomoc! Prosím!
Pomozte mi někdo!
Přestaňte, prosím vás! Přestaňte!
To nic. Už jsou pryč.
Jmenuju se Odric. Odd.
To je léčivý pohár.
Runy ti pomůžou.
To říkával můj děda.
Loni zemřel.
Jsou kouzelné?
Děda říkal, že nejsilnější magie je v naplaveném dřevu.
Když se vyplaví dva kusy najednou, je to znamení.
Protože z naplaveného dřeva pochází i muž a žena.
Jsou to jen řeči.
Byli jsme přátelé.
A o pár týdnů později
i něco víc.
Oddův bratr mě obvinil.
Prý, že jsem Odda svedl.
Zákon praví, že muž smí s jiným mužem píchat jako s poddaným,
ne jako s milencem.
A poddaný si zaslouží pohrdání.
Říkali mi Ergi.
Nemužný.
Ten muž lže,
říkám, že je lhář!
Můj meč to dokáže a lži mu vyřízne z hrdla!
Rozhodlo se, že spor vyřeší holmgang.
Pro takové souboje byl vyhrazen nedaleký ostrov.
Za sekundanta mi šel otec.
Byl na mě hrdý.
Ukaž mu, co v tobě je!
Jde o čest.
Do toho.
Dělej! Vstaň!
Do boje!
Ztrestej ho!
Dodělej ho!
- Jo! - Viděls to?
Můj nůž vybojoval pravdu.
Jako vždycky.
A tak jsem dokázal svou ctnost.
To mě mrzí, příteli.
Je čas.
Už je čas.
Určitě?
Brzy dojde k násilí.
Budeš potřebovat sílu.
- Můžu ti ji dát. - Tak mi ji dej.
Pověz ten příběh, co držíš pod zámkem.
Zima. Zima byla ve vzduchu.
Zima byla dítěti, zima se pustila do jeho krve.
Úlf chlapce zachránil,
zachránil ho před vlkem.
Úlf měl vlčí kůži
a dal ji dítěti.
Úlf pro dítě rozdělal oheň a dítě rozesmál,
ale přesto přišel chlad, i oheň byl chladný
a chlad se dal i do Úlfa!
Ale krev dítěte byla teplá.
Jeho krev byla v ohni
a šel z ní zlatý kouř.
Úlf jedl,
vlčí kůže se vrátila Úlfovi na ramena.
Úlf byl teplý a maso bylo teplé.
Úlf měl teplo v tlamě i v útrobách
a to teplo bylo zlaté,
bylo to zlato,
bylo to zlato.
Ale to zlato byla krev,
to zlato byla smrt
a vlčí kůže Úlfa sežrala.
Úlf to dítě sežral!
Úlf byl vlk!
Egile.
Žiju...
špatný život.
Chci umřít líp.
Dostaneš šanci.
Je toho na mě moc.
Hervör!
Hervör.
Jsi v bezpečí.
To nic.
Je toho všeho tolik...
Jak můžeš být tak klidný?
Trpaslíci jsou na houby zvyklí.
Na co koukáš?
Musím běžet.
A co ty?
Povíš taky něco?
Nemám co vyprávět.
Viděla jsem dvě desítky zim. Viděla jsem příšery.
Viděla jsem bohy zblízka, ale...
V těch příbězích
nikdy nejde o mě.
Chci slyšet váš příběh.
Vysvětlete mi, proč pokouším své štěstí se šílenci, co se snaží dostat do Helu.
Dobře. Máš ho mít.
Slyšte příběh o dívce, která nedosáhla nohama na zem.
Ta dívka byla po otci poloviční obryně.
A dcerou svého otce byla skoro ve všech ohledech,
až na jednu důležitou drobnost.
Na obryni byla moc malá.
A je to.
To je cop pro jötunskou ženu.
Když si doma sedla na židli, nedosáhla nohama na zem.
Nedosáhla nohama na zem ani při hostinách.
Nedosáhla nohama na zem ani z postele.
Ani když seděla na hajzlu.
Když vyrostla,
po pitce s bratry často končila pod stolem,
protože byl vysoký jako ona sama.
A tak po mnoha letech
přišla otce požádat...
aby směla odejít.
Chtěla vidět domov své matky.
Milovala svůj kraj, svou rodinu a své pošetilé bratry.
Ale ona byla jiná.
Připadala si osamělá.
Tudy.
Co se stalo?
Jsme ve válce.
Z téhle vesnice pocházela má matka.
Pak jsi z klanu Völsungů.
A tak šla do bitvy.
Vděčím ti za svůj život.
Ten roh to splatil.
Ten cop a tetování...
Ty pocházíš odjinud, ženo.
Odkud?
Pocházím z kraje, kde mají židle vysoké jako koně.
Ten kraj je na popis moc velký.
Moc velký i na mě.
Netuším, co to znamená.
Ale nechci být zavázaný cizince.
Co ti může princ nabídnout?
Dívka zůstala.
Bojovala v mnohých bitvách.
A roky plynuly.
Leife, říkám si...
Co je to?
Něco jsem pro tebe vyrobil.
Tys mi udělal židli.
Ne, já...
Postavil jsem ti trůn.
Aspoň doufám, že z něj trůn uděláš. Nechci předbíhat, ale...
Vezmi si mě.
Zajímavé.
Sednu si a promyslím to.
A jakmile se její nohy dotkly země, věděla,
že je doma.
- Egile, já... - Přestaň.
Co jsi mi zachránila ruku,
jsem skutečně Jednoruký Egil.
Tahle ruka?
Už není moje.
Voní tvou magií,
a když si s ní přejedu po tváři,
dotýkáš se mě ty.
Egile...
Musím ti to říct.
Zítra...
Neříkej mi budoucnost.
Řekni, jak se jmenuješ.
Áile.
Kde svou ruku chceš?
Chceš vlastní příběh?
Ano.
Slyšte příběh o Thyře,
panně na rozcestí.
Divoké, půvabné a cudné...
V předvečer bitvy
dostala vůdce Völsungů do kolen.
Ostrý hrot, dobře vybroušený.
Ratiště... ze stromu světa.
Takové kopí snadno probodne hlavu.
Pobláznilas mého prvorozeného,
„Truchlící“.
Už chápu proč.
Kdo jsi?
Dávám lidem medovinu básnictví.
Jsem Pán příběhů.
Můj syn je Pán bouří...
Jsem válečník, poutník a mudrc.
Ódin.
Pamatuj, co se stalo Menje a Fenje,
které potopily loď se solí.
Ano, vzaly mnoho životů.
Ale pak...
zemřely.
Překlad titulků: Antonie Dědečková