Kuulkaatte nyt myyteistä, miehistä -
ja muistista,
pimeässä kerrotuista tarinoista.
Hän kehuu sinua, Itkevä.
Taistelit hyvin Hönirin pyhäkössä,
mutta meidän on parempi taistella rinnallasi.
Näemmekö tanssivat valot?
Näette.
Jos syötte näitä, näette enemmänkin.
Hitaasti.
Me kääpiöt söimme näitä jo lapsina.
Onko täällä tarinaniskijää?
Puhu, tarinankertoja.
Kuka puhuu?
Tarinat ennen taistelua tuovat hyvää onnea.
Kerrotaan sitten useampikin.
Nyt kuulette Fenjan ja Menjan tarun.
He olivat merikuninkaalle myydyt sisaret.
Heidät vietiin kahleissa kuninkaan laivaan ja kahlittiin maagiseen myllynkiveen.
Heidät tuomittiin jauhamaan suolaa ikuisiksi ajoiksi.
He toimivat kuin kuolevaiset.
Surun murtamina he lauloivat laulun ja kertoivat tositarinan.
He lauloivat kotimaansa vuorista.
He olivat jättiläisiä syntyjään.
Kuningas ahnehti suolaa nälkäisiä aikoja varten -
ja vaati yhä enemmän.
Suola ei ollut syötäväksi,
vaan maan suolaamiseksi,
hänen vihollistensa päihittämiseksi.
Naisten jatkaessa raskasta työtään -
meri vaahtosi vaahtoamistaan.
Laiva musertui virrassa.
Silti sisaret jauhoivat.
Myllynkivi kirnusi aaltoja,
ja vangitsijakuningas hukkui.
Laiva upposi.
Ja naiset lauloivat,
sillä he olivat viimein vapaita.
Sanotaan, että myllynkivi jauhaa yhä,
ja siksi meressä on suolaa.
Isäni kertoi tuota tarinaa iltaisin.
Kenellä muulla on jättiläisten tarina? - Minulla.
Nyt kuulkaatte Odinin muurista.
Muurista, jonka murskaamme huomenna.
Jättiläisen rakentaman voi jättiläinen murskata.
Kauan sitten,
kun vaanit olivat kaataneet Odinin ensimmäisen linnoituksen,
aasat tarvitsivat uuden muurin.
Rakentaja lähestyi jumalia.
Hän rakentaisi muurin, jota kukaan ei voisi murtaa.
Jumalat kysyivät hintaa.
Hintana olisi aurinko, kuu ja Freijan käsi avioliitossa.
Sitten saapui Loki.
Hän tarjosi sopimusta:
jos mies rakentaisi muurin yksin ja nopeammin kuin lupasi,
hän saisi auringon, kuun ja Freijan.
Rakentaja siirsi vuorenpalasia koko talven.
Vain hänen hevosensa Svadilfari sai häntä auttaa.
Aasojen kauhuksi hän oli nopea.
Freija oli raivoissaan.
Häntä ei myytäisi jalkavaimoksi jälleen kerran.
Baldrilla oli omat epäilyksensä.
Kenties mies oli muuta kuin miltä näytti.
Kenties hän oli jättiläinen.
Silloin saapui Loki.
Hän tarjosi mahdollisuutta huijata.
Sehän oli vain oikein, sillä hän oli sopimusta tarjonnutkin.
Jos jumalat menettäisivät auringon, kuun ja Freijan,
Loki menettäisi päänsä.
Niin Loki astui Svadilfarin eteen kauniina tammana.
Ori haistoi sen kiiman, ja niin se -
astui Lokin.
Jättiläinen,
sillä sitähän rakentaja oli, ei voinut tehdä töitään ilman hevostaan.
Aasat nauroivat, sillä nyt muuri olisi ilmainen.
Kun jättiläinen kirosi heidän petostaan,
hän kuoli vasarasta -
kuten moni muukin jättiläinen.
Niin ilmestyi Loki,
joka palasi kuukausia myöhemmin kummallisen orivarsansa kera.
Hän antoi varsan lahjaksi Odinille.
Jumalat saivat tietää,
että Loki panisi itsensäkin alttiiksi,
jos hän siitä hyötyisi.
Egillillä on siis oma jumala.
Oletko ori vai tamma rakastellessasi?
Haluatko tietää, mitä tapahtuu, kun kaikki menee päin vittua?
Minäpä kerron.
Kuulkaatte nyt Egillistä kaksintaistelussa.
Veistoksia myytävänä!
Veistoksia palvontaan, shakkinappuloita, amuletteja onneen ja rakkauteen.
Kaupan päälle tarina.
Apua!
Auttakaa!
Pyydän, lopettakaa!
Ei hätää. He lähtivät.
Nimeni on Odric. Odd.
Se on parannuskuppi. Riimut auttavat.
Niin isoisäni sanoi. Hän kuoli viime vuonna.
Onko näissä magiaa? Paras puu magiaan on ajopuu.
Jos kaksi palasta huuhtoutuu rantaan, se on merkki,
koska mies ja nainen tehtiin ajopuusta ajan alussa.
Se on vain tarina.
Olimme ystäviä.
Muutamaa viikkoa myöhemmin -
olimme enemmän.
Oddin veli oli syyttäjäni.
Olin kuulemma vietellyt Oddin.
Lain mukaan toista miestä voi naida valloituksen aikana,
ei rakkaudesta.
Haureuden tekijää halveksutaan.
Minua kutsuttiin Ergiksi, epämiehekkääksi.
Hän valehtelee. Hän on valehtelija!
Todistan sen leikkaamalla valheet hänen kurkustaan.
Kaksintaistelu olisi holmgang.
Lähistön saari oli varattu sellaiseen.
Isäni tuli todistajakseni.
Hän oli ylpeä.
Näytä, mistä sinut on tehty.
Tämä on kunniallista.
No niin.
Nouse!
Hän on valmis.
Rankaise häntä!
Tapa hänet!
Hyvä! - Näittekö tuon?
Veitseni oli tarkka veistelijä.
Kuten aina.
Niin todistin hyveellisyyteni.
Olen pahoillani, ystäväni.
Aika on tullut.
On aika.
Oletko varma?
Pian koittaa väkivalta.
Tarvitset voimia.
Voin antaa niitä. - Anna sitten.
Kerro salainen tarinasi.
Kylmä.
Ilma oli kylmää, kuten lapsi ja tämän verikin.
Ulfr pelasti pojan sudelta.
Ulfr nylki suden ja antoi taljan lapselle.
Ulfr teki lapselle nuotion ja sai lapsen hymyilemään,
mutta kylmä tuli silti. Nuotio oli kylmä,
kylmä, ja Ulfr oli kylmä!
Mutta lapsen veri oli lämmin.
Hänen verensä oli nuotiossa, ja veren savu oli kultainen.
Ulfr söi,
ja sudentalja päätyi takaisin Ulfrin harteille.
Ulfr oli lämmin kuin myös liha.
Liha oli lämmin Ulfrin suussa ja vatsassa,
ja lämpö oli kultaa,
ja se oli kultaa.
Mutta kulta oli verta -
ja kulta oli kuolema,
ja sudentalja söi Ulfrin.
Ulfr söi lapsen.
Ulfr oli susi.
Egill.
Elän pahaa elämää.
Haluan kuolla paremmin.
Saat siihen mahdollisuuden.
Tämä on liikaa.
Hervor!
Hervor.
Olet turvassa.
Ei hätää.
Maailmassa on niin paljon.
Miten voit olla noin rauhallinen?
Sienet ovat tuttuja kääpiöille.
Mitä katsot?
Minun on juostava.
Entä sinä?
Kerrotko tarinan? - Ei minulla ole tarinoita.
Olen nähnyt kaksikymmentä talvea. Hirviöitäkin.
Olen nähnyt jumalia läheltä, mutta tarinoissa -
en ole pääosassa.
Haluan kuulla tarinasi.
Haluan tietää, miksi olen hölmöjen ja Helin jahtaajien keskellä.
Selvä. Täältä pesee.
Kuulkaatte nyt tytöstä, jonka jalat eivät yltäneet lattiaan.
Tyttö oli puolijättiläinen isänsä puolelta.
Hän oli isänsä tyttö lähes kaikella tapaa.
Vain yksi asia uupui.
Hän oli pieni jättiläiseksi.
Noin.
Jotuninaiselle sopiva letti.
Kun tyttö istui perheensä tuoleilla, hänen jalkansa eivät yltäneet lattiaan.
Ne eivät yltäneet lattiaan kesteillä.
Ne eivät yltäneet lattiaan hänen sängyltään.
Eikä liioin paskahuussissa.
Hänen varttuessaan hänen veljensä joivat hänet pöydän alle,
sillä pöytä oli tytön korkuinen.
Vuosien ajan -
tyttö meni isänsä pakeille -
ja pyysi saada lähteä.
Hän halusi nähdä äitinsä kodin.
Tyttö rakasti maataan ja perhettään ja typeriä veljiään,
mutta hän oli erilainen.
Hän oli yksinäinen.
Tätä tietä.
Mitä tapahtui?
Olemme sodassa.
Äitini oli tästä kylästä.
Sitten olet Völsungin klaanista.
Niinpä tyttö taisteli.
Olen henkeni velkaa.
Juoma riittää.
Lettisi ja tatuointisi...
Olet jostain muualta, nainen.
Mistä?
Kotonani tuolit ovat hevosten korkuisia.
Niin suurta ei voi kuvailla. Se on liian iso minulle.
Mitä lie se tarkoittaakaan.
En halua olla velkaa vierasmaalaiselle naiselle.
Mitä prinssi voi antaa sinulle?
Tyttö jäi.
Hän taisteli useissa taistoissa.
Vuodet kuluivat.
Leif, ajattelin...
Mitä tämä on?
Tein sinulle jotain.
Teit minulle tuolin.
Ei, minä...
Se on valtaistuin.
Tai toivon, että teet siitä sellaisen. En halunnut olettaa, mutta...
Tule vaimokseni.
Kiintoisaa.
Istun pohtimaan asiaa.
Kun hänen jalkansa osuivat maahan, tyttö tiesi olevansa kotona.
Egill, minä... - Lopeta.
Koska palautit käteni,
olen sittenkin Yksikäsi-Egill.
Tämä.
Tämä ei ole enää minun.
Se tuoksuu magialtasi,
ja kun kosketan kasvojani,
sinä kosketat kasvojani.
Egill.
Minun on kerrottava.
Huomenna...
Älä paljasta tulevaa.
Paljasta nimesi.
Áile.
Minne kätesi pitäisi mennä?
Haluaisitko oman tarinasi?
Haluaisin.
Kuulkaatte nyt Thyrasta,
risteyksen neidosta,
villistä, ihanasta ja siveästä.
Taistelun aattona -
hän pani völsungien johtajat polvilleen.
Pää terävä ja hiottu,
varsi maailmanpuuta.
Pää koristaisi sitä hienosti.
Vanhin jälkeläiseni on huumaantunut sinusta, "Itkevä".
Näen, miksi.
Kuka olet?
Annoin ihmisille runouden siman.
Olen tarinoiden herra.
Poikani, myrskyjen herra...
Olen soturi, kulkuri ja viisas.
Odin.
Muista, mitä tapahtui Menjalle ja Fenjalle,
jotka upottivat laivan suolalla.
He aiheuttivat kuoleman.
Mutta sitten -
he kuolivat.
Tekstitys: Annika Laakkonen