‫- דמדומי האלים -‬
‫- היה היה פעם... -‬
‫אספר לכם עכשיו על מיתוסים.‬
‫ועל בני אדם.‬
‫ועל זיכרון.‬
‫מעשיות שמספרים בחושך.‬
‫הוא משבח אותך, "הבוכייה".‬
‫הוא אומר שנלחמת יפה במקדש של הוניר,‬
‫אבל יהיה טוב יותר להילחם לצדך.‬
‫את חושבת שנראה את האורות המרקדים?‬
‫את תראי.‬
‫ואם תאכלי את זה, תראי הרבה יותר.‬
‫לאט לאט.‬ ‫-אין צורך.‬
‫כגמדים, גדלנו על אלו.‬
‫יש כאן מישהו שיספר לנו סיפור?‬
‫דבר, מספר סיפורים.‬
‫מי ידבר?‬
‫סיפור לפני קרב מביא מזל טוב.‬
‫הבה נספר סיפורים רבים בתורות.‬
‫אספר לכם עכשיו על פניה ומניה.‬
‫אחיות שנמכרו למלך ים.‬
‫הן הועלו בשלשלאות לספינת המלך,‬
‫ונכבלו לאבן רחיים מכושפת.‬
‫ציוו עליהן לטחון מלח ולא להפסיק לרגע.‬
‫אז הן עשו מה שבני תמותה עושים.‬
‫בצערן, הן שרו שירים‬
‫וסיפרו סיפורים.‬
‫הן שרו על ההרים, על המולדת שלהן.‬
‫הן היו ענקיות מלידה.‬
‫המלך אגר את המלח לתקופות של רעב,‬
‫ודרש אפילו יותר.‬
‫המלח לא היה מיועד לאכילה,‬
‫אלא כדי להמליח את האדמה,‬
‫ולהרוס את הממלכות של אויביו.‬
‫הנשים המשיכו בעבודתן המייגעת,‬
‫והים שצף וקצף.‬
‫ספינת המשוטים נסדקה בכוח הזרמים,‬
‫אבל האחיות המשיכו לטחון.‬
‫הגלגל שלהן ערבל את הגלים,‬
‫והמלך המשעבד...‬
‫טבע.‬
‫הספינה שקעה.‬
‫והנשים שרו.‬
‫כי הן יצאו לחופשי סוף סוף.‬
‫מספרים שהאבן הגדולה עדיין טוחנת,‬
‫ומשום כך יש מלח בים.‬
‫ואו.‬
‫אבא שלי נהג לספר לי הסיפור הזה לפני השינה.‬
‫מי עוד מכיר סיפורי ענקים?‬
‫אני מכירה.‬
‫אספר לכם עכשיו על החומה של אודין!‬
‫החומה שננפץ מחר!‬
‫כי מה שהענקים בנו, הענקים יכולים לשבור!‬
‫זה היה לפני זמן רב,‬
‫אחרי שהמבצר הראשון של אודין‬ ‫נפל לידי הוואניר הזהובים.‬
‫האסיר היו זקוקים לחומה חדשה.‬
‫בנאי הגיע לאלים.‬
‫הוא יקים עבורם חומה‬ ‫שאיש לא יוכל לשבור או לטפס עליה.‬
‫הם ביקשו שינקוב מחיר.‬
‫התשובה הייתה השמש, הירח,‬ ‫וידה של פרייה לאישה.‬
‫לוקי נכנס לתמונה.‬
‫הוא תיווך עסקה, והעסקה הייתה כזאת:‬
‫אם תשלים את בניית החומה ללא סיוע‬
‫ובשליש מהזמן שנקבע,‬
‫השמש, הירח‬
‫ופרייה יינתנו לך.‬
‫במשך כל החורף, הבנאי העביר חתיכות של הר.‬
‫רק הסוס שלו, סוואדילפרי, הורשה לעזור לו.‬
‫אבל לאימתם של האסיר,‬
‫הוא התקדם במהירות.‬
‫פרייה זעמה.‬
‫היא לא תסכים שיסחרו בה כפילגש. לא שוב.‬
‫אבל בלדר סיפר לה על החשד שלו.‬
‫אולי האיש היה יותר משנדמה.‬
‫אולי הוא ענק.‬
‫לוקי נכנס לתמונה.‬
‫הוא הציע לרמות.‬
‫וכך יאה, הסכימו האלים,‬ ‫כי הוא זה שסגר את העסקה.‬
‫ואם הם יאבדו את השמש, את הירח ואת פרייה,‬
‫הם יערפו את ראשו של לוקי.‬
‫לוקי נכנס לתמונה,‬
‫והופיע בפני סוואדילפרי כסוסה יפהפייה.‬
‫הסוס הריח את הייחום שלה וכך,‬
‫לוקי נכנס.‬
‫הענק...‬
‫כי הבנאי היה אכן ענק,‬
‫לא יכול היה לסיים בלי הסוס שלו.‬
‫האסיר צחקו.‬
‫הם שמחו לקבל את החומה בחינם.‬
‫וכשהענק מחה על הבגידה,‬
‫פטיש רוצץ את ראשו,‬
‫כמו את ראשי כל כך הרבה ענקים לפניו.‬
‫לוקי נכנס‬
‫חודשים לאחר מכן‬ ‫ולצדו סייח צעיר ומוזר שהוא הוליד.‬
‫הוא נתן את הסוס במתנה לאודין.‬
‫והאלים גילו‬
‫שלוקי מוכן לדפוק אפילו את עצמו‬
‫אם זה משרת אותו.‬
‫אז לאגיל שלנו יש פטרון קדוש!‬
‫אגיל, כשאתה מתעלס, אתה הסוס או הסוסה?‬
‫את רוצה לדעת אם אני אוהב שדופקים אותי?‬
‫רוצה לדעת איך ההרגשה?‬
‫אספר לך איך.‬
‫אספר לכם עכשיו על אגיל והדו-קרב שלו.‬
‫תגליפים למכירה!‬
‫פסלוני אלים לסגידה! כלי שחמט!‬
‫קמעות למזל ולאהבה!‬
‫לכל אחד מהם יש סיפור!‬
‫הצילו! בבקשה!‬
‫שמישהו יעזור!‬
‫תפסיקו! אני מתחנן! תפסיקו בבקשה!‬
‫זה בסדר, הם הלכו.‬
‫שמי אודריך. אוד.‬
‫זהו ספל ריפוי.‬
‫הרונים יעזרו לך.‬
‫זה מה שסבא שלי נהג לומר.‬
‫הוא מת בשנה שעברה.‬
‫הם מכושפים?‬
‫סבא שלי אמר שהעץ הכי טוב לכשפים‬ ‫מגיע מעצי סחף.‬
‫אם שתי חתיכות נסחפו לחוף ביחד, זה אות.‬
‫כי בראשית, הגבר והאישה נוצרו מעץ סחף.‬
‫זה רק סיפור.‬
‫היינו חברים.‬
‫ואז, כמה שבועות לאחר מכן,‬
‫היינו יותר מזה.‬
‫אחיו של אוד האשים אותי.‬
‫הוא טען שפיתיתי את אוד.‬
‫נציגי החוק אמרו שמותר לאדם‬ ‫לדפוק אחר תוך כדי כיבוש,‬
‫אבל לא מאהבה.‬
‫ומי שנלקח ראוי רק ללעג.‬
‫הם כינו אותי "ארגי".‬
‫לא גברי.‬
‫האיש הזה משקר,‬
‫ואני קורא לו שקרן!‬
‫אוכיח את טענתי בחרב‬ ‫ואחתוך את השקרים מגרונו!‬
‫הוחלט על דו קרב "הולמגנג".‬
‫אי סמוך היה מיועד לתחרויות מהסוג הזה.‬
‫אבי הכריז שיעמוד לצדי.‬
‫הוא היה גאה.‬
‫תראה לו מאיזה חומר קורצת.‬
‫זה הדבר המכובד לעשות.‬
‫קדימה.‬
‫קדימה! קום!‬
‫הוא מוכן להילחם!‬
‫תעניש אותו!‬
‫תחסל אותו!‬
‫כן!‬ ‫-ראיתם את זה?‬
‫הסכין שלי הייתה מדויקת.‬
‫כמו תמיד.‬
‫וכך הוכחתי את טוהר המידות שלי.‬
‫אני מצטערת, ידידי.‬
‫הגיע הזמן.‬
‫הגיעה העת.‬
‫אתה בטוח?‬
‫בקרוב תפרוץ אלימות.‬
‫תזדקקי לכוח.‬
‫אני יכול לתת לך.‬ ‫-אז תן.‬
‫תן לי את הסיפור שאתה מסתיר.‬
‫הקור.‬
‫האוויר היה קר, והילד היה קר, ודמו היה קר.‬
‫אולפר הציל את הילד,‬
‫הציל אותו מזאב.‬
‫עורו של הזאב היה בידי אולפר,‬
‫והוא נתן אותו לילד.‬
‫אולפר הדליק אש בשביל הילד,‬ ‫גרם לילד להביט ולחייך,‬
‫אבל הקור הגיע בכל זאת, והאש הייתה קרה,‬
‫וקר, ולאולפר היה קר!‬
‫אבל דמו של הילד היה חם.‬
‫ודמו היה באש,‬
‫והדם העלה עשן זהוב.‬
‫אולפר אכל,‬
‫ועור הזאב חזור שוב לכתפיו של אולפר.‬
‫לאולפר היה חם, והבשר היה חם.‬
‫היה חם בפה של אולפר ובקיבתו,‬
‫והחום היה זהוב,‬
‫וזה היה זהב,‬
‫וזה היה זהב.‬
‫אבל הזהב היה דם,‬
‫והזהב היה מוות,‬
‫ועור הזאב אכל את אולפר.‬
‫אולפר אכל את הילד!‬
‫אולפר היה זאב!‬
‫אגיל.‬
‫אני חי...‬
‫חיים רעים.‬
‫אני רוצה למות טוב יותר.‬
‫תהיה לך הזדמנות כזאת.‬
‫זה יותר מדי!‬
‫הרבור!‬
‫הרבור.‬
‫את בטוחה.‬
‫זה בסדר.‬
‫יש שם... כל כך הרבה.‬
‫איך זה שאתה כל כך... רגוע?‬
‫כי הגמדים מכירים את הפטריות.‬
‫על מה את מסתכלת?‬
‫אני חייב לרוץ.‬
‫ומה לגבייך?‬
‫תספרי סיפור?‬
‫אין לי סיפורים.‬
‫עברתי 20 חורפים. ראיתי מפלצות.‬
‫ראיתי מקרוב אלים, אבל...‬
‫בסיפורים,‬
‫אני אף פעם לא העניין.‬
‫אני רוצה לשמוע אחד משלכם.‬
‫כזה שיסביר לי למה אני מוצאת את עצמי‬ ‫בחברת טיפשים ארורים ורודפי-הל.‬
‫בסדר. אז תקבלי סיפור.‬
‫אספר לך עכשיו על ילדה‬ ‫שרגליה לא הגיעו לרצפה.‬
‫הילדה הייתה ענקית למחצה,‬
‫מצד אביה.‬
‫והיא הייתה בתו של אביה בכל מובן כמעט,‬
‫למעט פרט חשוב אחד.‬
‫היא הייתה קטנה ביחס לענקים.‬
‫זהו זה.‬
‫צמה ראויה לבת יוטון.‬
‫כשהיא ישבה על כיסאות המשפחה,‬ ‫רגליה לא נגעו ברצפה.‬
‫רגליה לא נגעו ברצפה בשעת הסעודה.‬
‫הן לא נגעו ברצפה כשהיא ישבה על מיטתה.‬
‫הן גם לא הגיעו ברצפה במחראה.‬
‫כשהיא התבגרה,‬
‫האחים שלה גברו עליה בקלות בשתייה,‬
‫כי היא בקושי הגיעה לשולחן.‬
‫וכך, אחרי שנים רבות,‬
‫היא פנתה לאביה...‬
‫וביקשה שירשה לה לעזוב.‬
‫היא ביקשה לראות את בית אמה.‬
‫היא אהבה את ארצה ואת משפחתה,‬ ‫ואת האחים המטופשים שלה...‬
‫אבל היא הייתה שונה.‬
‫היא הרגישה בודדה.‬
‫מכאן.‬
‫מה קרה?‬
‫אנחנו במלחמה.‬
‫אימא שלי באה מהכפר הזה.‬
‫אז את בת שבט הוולסונג.‬
‫וכך הנערה יצאה לקרב.‬
‫נראה שאני חייב לך את חיי.‬
‫המשקה מספיק.‬
‫הצמה והקעקועים שלך...‬
‫את באה ממקום אחר, אישה.‬
‫מאיפה?‬
‫אני באה ממקום‬ ‫שהכיסאות בו גבוהים כמו סוסים.‬
‫מקום שאי אפשר לתאר את גודלו.‬
‫גדול מדי בשבילי.‬
‫אני לא מבין מה זה אומר.‬
‫אני לא רוצה להיות חייב לאישה זרה.‬
‫מה נסיך יכול לתת לך?‬
‫הנערה נשארה.‬
‫היא השתתפה בקרבות רבים.‬
‫והשנים חלפו.‬
‫ליף, חשבתי ש...‬
‫מה זה?‬
‫הכנתי משהו בשבילך.‬
‫בנית לי כיסא.‬
‫לא, אני...‬
‫בניתי לך כס מלכות.‬
‫אני מקווה לפחות שתרצי בכך.‬ ‫לא רציתי להניח מראש, אבל...‬
‫הינשאי לי.‬
‫מעניין.‬
‫אני אשב ואחשוב על זה.‬
‫ברגע שכפות רגליה נגעו בקרקע, היא ידעה‬
‫שהיא בבית.‬
‫אגיל, אני...‬ ‫-עצרי.‬
‫מאז שהחזרת לי את היד שלי,‬
‫נהפכתי לאגיל "יד אחת" אחרי הכול.‬
‫זה?‬
‫זה כבר לא שלי.‬
‫יש לה ריח של הקסם שלך,‬
‫וכשאני נוגע איתה בפניי,‬
‫את נוגעת בפנים שלי.‬
‫אגיל...‬
‫אני חייבת לספר לך.‬
‫מחר...‬
‫אל תגלי לי את העתיד.‬
‫תגלי לי מה שמך.‬
‫אאולה.‬
‫לאן תלך היד שלך עכשיו?‬
‫את רוצה סיפור משלך?‬
‫כן.‬
‫אספר לכם עכשיו על ת'ירה,‬
‫עלמת הצומת.‬
‫פראית, מקסימה וצנועה...‬
‫בערב הקרב,‬
‫היא הורידה על ברכיהם את מנהיגי הוולסונג.‬
‫חד הראש הזה, וקשוח.‬
‫ענף מעץ העולם.‬
‫חנית טובה לשיפוד ראשים.‬
‫בני הבכור מאוהב בך.‬
‫"הבוכייה".‬
‫ואני מבין למה.‬
‫מי אתה?‬
‫אני נתתי לאדם את שיכר השירה.‬
‫אני הוא אדון הסיפורים.‬
‫בני הוא אדון הסערות.‬
‫אני לוחם, ונווד, וחכם.‬
‫אודין.‬
‫זכרי מה קרה למניה ולפניה,‬
‫שהטביעו את ספינתן במלח.‬
‫הן הרגו, כן.‬
‫אבל אז...‬
‫הן מתו.‬
‫תרגום כתוביות: דוד סבן‬