AZ ISTENEK ALKONYA
VOLT EGYSZER...
Halljátok most a mítoszokat,
az emberek történetét,
az emlékezetét!
A sötétben elmondott meséket.
Téged dicsér, Könnyező.
Arról beszél, hogy jól harcoltál Hönir szentélyében,
de jobb lesz inkább az oldaladon csatába vonulni.
Gondolod, láthatjuk a táncoló fényeket?
Igen. És ha ezt megeszed, sok mást is láthatsz még.
Csak lassan!
Arra semmi szükség. Mi, törpék ezen nőttünk fel.
Mondana valaki egy történetet?
Halljunk, mesemondó!
Ki fog szólani?
Egy történet jó szerencsét hoz a csata előtt.
Akkor meséljünk mind egymás után!
Halljátok a történetet Fenjáról és Menjáról,
a tenger királyának eladott nővérekről!
Béklyókban vitték őket a király hajójára,
egy mágikus malomkőhöz láncolva.
Szakadatlanul kellett őrölniük a sót.
Azt tették, amit a halandók szoktak:
bánatukban egy dalt énekeltek,
és meséltek.
A hegyekről énekeltek, a szülőföldjükről.
Óriások sarjai voltak.
A király a sót az ínséges időkre halmozta fel,
és még többet követelt.
Nem azért kellett, hogy megegyék, hanem hogy behintsék vele a földet,
és tönkretegyék ellenségeik birodalmát.
Ahogy a nők verejtékes munkájukat végezték,
a tenger őrjöngött és tajtékzott.
A hosszúhajó megtört a vad vízben,
de a nővérek csak őröltek tovább.
A malomkő forgása felkorbácsolta a hullámokat,
és a rabszolgatartó uralkodó megfulladt.
A hajó elsüllyedt.
És a nők énekeltek.
Mert végre szabadok voltak.
Azt beszélik, a nagy kő még mindig őröl,
és ezért sós a tenger vize.
Atyám lefekvéskor mondta nekem ezt a történetet.
Ki tud még az óriásokról mesélni?
Én.
Halljátok most Odin falának történetét!
A falról, amit holnap ledöntünk.
Mert amit az óriások építettek, óriások döntik le!
Réges-régen volt,
miután Odin első erődjét bevették az arany vánok.
Az ázoknak új fal kellett.
Egy építő járult az istenek elé.
Azt mondta, olyan falat emel, mit senki le nem dönthet és meg nem mászhat.
Kérdezték, mit kér cserébe.
Azt felelte, a napot, a holdat és Freyja kezét.
És ekkor jött Loki.
Alkut kötött, ami imígyen hangzott:
„Építsd meg a falat segítség nélkül
és harmadannyi idő alatt, mint ígérted!
Akkor a nap, a hold
és Freyja is a tiéd lesz.”
Az építő egész télen át vonszolta oda a hegy darabjait.
Csak a lova, Svadilfari segíthetett neki.
De az ázok legnagyobb rémületére gyorsan haladt.
Freyja tombolt.
Nem adhatják el ismét ágyasként. Még egyszer nem.
De Baldr gyanút fogott, és felkereste.
Talán a férfi több, mint aminek mutatja magát.
Talán egy óriás.
Ekkor jött Loki.
Cselfogást ajánlott.
Az istenek ezt helyeselték, hisz ő kötötte az alkut.
És ha elveszítik a napot, a holdat és Freyját,
bizony nyársra húzzák Loki fejét.
Loki pedig gyönyörű kanca alakjában jelent meg Svadilfari előtt.
A csődör megérezte, hogy tüzel, és így...
behatolt Lokiba.
Az óriás,
mert az építő valóban óriás volt,
nem végezhetett a lova nélkül.
Az ázok nevettek örömükben, hisz így ingyen megkapták a falat.
És amikor az óriás árulást kiáltott,
lesújtott rá egy kalapács,
ahogy már oly sok óriásra.
Loki pedig
hónapokkal később tért vissza egy különös kis csikóval, amit ő ellett.
A lovat Odinnak adta ajándékul.
És az istenek megtanulták,
hogy Loki hagyja akár meghágni is magát,
ha az előnyére van.
Akkor a mi Egillünknek van saját istene.
Egill, amikor szeretkezel, a csődör vagy a kanca vagy?
Az érdekel, szeretem-e, ha megdugnak?
Tudni akarod, milyen érzés?
Elmondom én.
Halljátok hát Egill és párbaja történetét!
Bábuk eladók!
Faragott istenek, sakkbábuk, bálványok, mik szerencsét és szerelmet hoznak.
Mindegyiknek története van.
Segítség! Kérem!
Valaki segítsen!
Elég, könyörgök! Ne tovább!
Semmi baj. Elmentek.
A nevem Odric. Odd.
Ez egy gyógykehely.
A rúnák majd segítenek.
Így mondta a nagyapám.
Tavaly halt meg.
Mágikusak?
Nagyapa szerint az uszadékfa a legjobb a varázsokhoz.
Ha két darabot együtt mos partra a víz, az egy jel.
Mert kezdetben a nő és a férfi uszadékfából teremtetett.
Ez csak egy mese.
Barátok voltunk.
Aztán pár héttel később
többek lettünk.
Odd bátyja a vádlóm lett.
Elcsábítottam Oddot, állította.
A törvénymondó szerint egy férfi megdughat egy másikat hódításkor,
de szerelemből nem.
És megvetés a jussa annak, kit meghágnak.
Ergi, úgy neveztek.
Férfiatlan.
Ez az ember hazudik. Azt mondom, hazug!
Bebizonyítom a kardommal, és kivágom a torkából a hazugságot!
A párbaj egy holmgang volt.
Egy közeli szigeten tartották ezeket a küzdelmeket.
Atyám volt a segédem.
Büszke volt.
- Mutasd meg, milyen fából faragtak! - Becsületes, amit teszel.
Kezdődjön!
Rajta, állj fel!
Készen áll a harcra!
Büntesd meg!
Végezz vele!
- Igen! - Láttad?
Késem nem hibázott.
Sosem szokott.
Bizonyítottam ártatlanságomat.
Sajnálom, barátom!
Itt az idő.
Eljött végre.
Biztos vagy benne?
Erőszak vár ránk hamarosan.
Szükséged lesz erőre.
- Én megadhatom neked. - Add hát meg!
Mondd el a történetet, mit eltemettél!
A hideg.
Hideg volt a levegő, hideg volt a gyermek és hideg volt a vére.
Ulfr megmentette a fiút,
megóvta a farkastól.
Ulfr elvette a farkas bundáját,
és a gyermeknek adta.
Ulfr tüzet gyújtott a gyermeknek, aki csak nézte, és mosolygott,
mégis hideg volt, a tűz is hidegen lángolt,
és hideg volt, és Ulfr fázott.
De a gyermek vére meleg volt.
A vére a tűzbe folyt,
és aranyszínnel füstölt.
Ulfr evett,
és a farkas bundája ismét Ulfr vállát borította,
Ulfr melegben volt, és a hús is meleg volt.
Meleg árasztotta el Ulfr száját és gyomrát,
és a meleg arany volt,
arany volt.
De az arany vér volt,
és az arany halál volt,
és a farkasbunda elnyelte Ulfrt.
Ulfr megette a gyermeket.
Ulfr farkas volt.
Egill!
Az életem
rosszul éltem.
Jobb halált akarok.
Meglesz rá az esélyed.
Ez már túl sok.
Hervor!
Hervor! Biztonságban vagy. Semmi baj.
Túl sok minden van a világban.
Hogy tudsz ilyen nyugodt lenni?
Mert a törpék ismerik a gombát.
Most meg mit nézel?
Futnom kell.
Na és te?
Mesélsz nekünk?
Nekem nincs mit.
Megéltem húsz telet. Láttam szörnyeket.
Láttam közelről isteneket, de...
A történetekben én sosem számítok.
Inkább a tiédet hallgatnám.
Amiből kiderül, miért köt most a sorsom átkozott bolondokhoz és Hél-kergetőkhöz.
Jól van, mondok egyet.
Halljátok a leány történetét, kinek lába nem érintette a földet!
A leány atyja révén félig óriás volt.
És szinte minden tekintetben az apja lánya volt.
Egy fontos részletet kivéve.
Aprócska volt óriásnak.
Így.
Jötun nőhöz méltó fonat.
Amikor a családi székekben ült, a lába nem érte a földet.
A lába nem érte a földet, amikor lakomáztak.
Akkor sem, mikor saját ágyán ült.
Vagy amikor az árnyékszékre ment.
Ahogy idősebb lett,
fivérei könnyedén az asztal alá itták,
hisz az asztal akkora volt, mint ő.
És végül sok év után
az atyja elé járult...
és az engedélyét kérte.
Anyja hazájába kívánt menni.
Szerette az otthonát, a családját és a bolondos fivéreit.
De ő más volt.
Magányosnak érezte magát.
Erre!
Mi történt?
Háborúban állunk.
Anyám ebből a faluból származott.
Akkor a Völsung klán tagja vagy.
A leány csatába indult.
Úgy tűnik, a tiéd az életem.
Az ital is elég.
A fonatod és a tetoválásaid...
Nem innen származol, asszony.
Honnan?
Egy olyan helyről, ahol a székek akkorák, mint a lovak.
És ami túl nagy, hogy leírjam.
Túl nagy nekem.
Nem tudom, ez mit jelent.
Nem kívánok tartozni egy idegen asszonynak.
Mit adhat neked egy herceg?
És a leány maradt.
Sok csatában harcolt.
És teltek az évek.
Leif, azt hittem...
Mi ez?
Készítettem neked valamit.
- Ácsoltál nekem egy széket. - Nem, egy...
Egy trónnal ajándékozlak meg.
Legalábbis remélem, hogy az lesz. Nem mertem feltételezni, de...
Gyere hozzám!
Érdekes.
Leülök, és átgondolom.
Abban a pillanatban, amikor a lába leért a földre, tudta,
hogy hazaért.
- Egill, én... - Ne!
Bár visszaadtad a kezem,
mégis Félkezű Egill lettem.
Ez?
Ez többé nem az enyém.
A varázslatod érződik rajta,
és amikor végigsimítom az arcom,
te érintesz meg.
Egill...
El kell mondanom.
Holnap...
Ne mondd el a jövőt!
A neved áruld el!
Áile.
Mit érintsen a kezed?
Szeretnél saját történetet?
Igen.
Halljátok a mesét Thyráról,
a keresztutak hajadonjáról!
Vad, kedves és tiszta.
A csata előestéjén térdre kényszerítette Völsung vezetőit.
Éles a hegye, jól kidolgozott.
A nyele a világfából készült.
Fejek feltűzésére kiváló a lándzsa.
Ágyékom legidősebb gyümölcse a megszállottad lett, Könnyező.
Már értem, miért.
Ki vagy te?
Én adtam az embernek a költészet mézsörét.
Én vagyok a történetek ura.
A fiam a viharoké.
Harcos vagyok.
Vándor.
És bölcs.
Odin.
Ne feledd, mi történt Menjával és Fenjával,
akik elsüllyesztették hajójukat.
Halált osztottak, igen.
De aztán...
ők is odavesztek.
A feliratot fordította: Rádóczki Attila