AZ ISTENEK ALKONYA
VOLT EGYSZER...
Halljátok a mítoszokat az emberről és az emlékekről! Sötétben elsuttogott meséket.
Dicsér téged, Könnyejtő. Azt mondta, bátran küzdöttél Hönir szentélyében,
és jobb lesz melletted harcolni, mint ellened.
Szerinted látni fogjuk a Táncoló Fényeket?
Egész biztos. És ha megeszitek ezt, sokkal több mindent is láttok majd.
Csak lassan!
Ne félts! Mi törpék, ezeken nőttünk fel.
Van köztünk valaki, aki mesélne nekünk?
- Itt a történetmesélő. - Igen, igen.
Ki fog mesélni?
Szerencsét hoz, ha hallunk egy történetet csata előtt.
Hát meséljünk többet is, sorjában! Jó, halljátok hát Fenja és Menja történetét!
Akiket eladtak egy tengerkirálynak. Akiket béklyóba vertek a király hajóján,
és hozzáláncoltak egy mágikus őrlőkőhöz.
Kényszerítették őket, hogy sót őröljenek, és sosem pihenhettek. Így azt tették,
amit a halandók szoktak, ha bánat sújtja őket:
elénekeltek egy dalt, és elmondtak egy történetet.
A hegyekről énekeltek, a szülőföldjükről. Az óriások népéhez tartoztak.
Az ínséges időkre tartogatott sót vette el a király, és még többet követelt.
Nem élelemnek szánta, hanem besózni a földet,
hogy tönkretegye az ellenséges birodalmakat.
Ahogy a nők folytatták kimerítő munkájukat,
a tenger habzott, tajtékzott.
A hajót megtörte a hullámok ostroma, de a nővérek őröltek tovább.
Az őrlőkerék tovább kavarta a hullámokat, és a rabszolgatartó király tengerbe fúlt.
A hajó elsüllyedt. A nők pedig énekeltek, mert így lettek végre szabadok.
Azt mondják, a nagy kerék még mindig odalent őröl,
és emiatt van annyi só a tengerben.
Ejha! Atyám nem egyszer mesélte ezt lefekvés előtt.
Ki tud még óriásos történetet?
Én tudok!
Én Odin faláról mesélek. A falról, amit holnap szétzúzunk.
Mert amit óriás épít, azt le is tudja rombolni.
Réges-rég történt, azután, hogy Odin első erődjét bevették az arany vánok.
Az ázoknak kellett egy új fal.
Egy építő kereste fel az isteneket, hogy olyan falat emeljen nekik,
amin senki még csak karcolást sem ejthet. Kérdezték, mi az ára, mire azt felelte:
a nap, a hold és hogy nőül vehesse Freyját.
Ekkor jött Loki. Alkut javasolt, ami a következőképp szólt:
ha segítség nélkül felhúzza a falat harmadannyi idő alatt, mint ígérte,
akkor a napot, a holdat és Freyja kezét is megkapja.
Egész télen át hegyeket cipelt oda az Építő. Csakis a lova,
Svadilfari lehetett segítségére. De az ázokat megrémítette,
milyen gyorsan haladt.
Freyja kikelt magából. Nem lesz belőle holmi ágyas. Még egyszer nem!
De Baldr megosztotta vele a gyanúját: talán a férfi nem az, akinek látszik.
Talán igazából óriás.
Újra jött Loki. Felajánlotta, hogy cselt vet be.
Az istenek azt felelték, jól is teszi, mert ő állt elő az alkuval.
És ha elveszítik a napot és a holdat és Freyját,
elválasztják Loki fejét a nyakától.
Végül Loki gyönyörűséges kancaként kereste fel Svadilfarit. A csődör érezte,
hogy tüzel, így a farka eltűnt Lokiban.
Az óriás – mert az Építő valóban óriás volt –, így nem tudta elvégezni a munkát.
Az ázok kacagtak, hisz ekképp ingyen megkapták a falukat.
És amikor az óriás számon kérte az ármányt, kalapács oltotta ki életét,
mint megannyi óriásnak előtte.
Majd jött Loki, hónapokkal később, egy furcsa csikóval, akit ő ellett.
Ajándékba adta a lovat Odinnak. És az istenek megtudták,
hogy Loki hajlandó kibaszni még saját magával is, hogyha az előnyére válik.
Szóval a mi Egillünknek van egy pártfogó istene.
Egill, amikor szerelmeskedsz, a csődört játszod vagy a kancát?
Az érdekel, hogy tetszik-e, ha megbasznak?
Akarod tudni, milyen érzés? Rendben van, elmesélem.
Halljátok, Egill miként párbajozott!
Faragványokat árulok! Van itt istenfigura az imához,
sakkbábu! Szerencsét, szerelmet hozó fétis!
Mindnek saját története van.
Segítség! Kérem! Valaki segítsen! Elég, kérem, könyörgök! Elég!
Semmi baj. Elmentek.
A nevem Odrik. Odd.
Gyógyító csésze. A rúnák segítenek.
Vagyis nagyapám így mondta. Tavaly halt meg.
Ez bűverejű? A nagyapám szerint a legjobb
fa erre a célra az uszadékfa. Ha két darabot együtt sodor partra a víz,
az jel. Mert a férfi és a nő uszadékfából
lett a kezdetekkor.
Vagyis így tartják.
Barátok voltunk.
Aztán pár hétre rá többek annál.
Odd bátyja volt, aki megvádolt.
Azt állította, hogy elcsábítottam Oddot.
A törvények szerint férfi férfit csak hódításkor hághat meg, szerelemből nem.
És megvetés övezi azt, akivel megtörténik. „Ergi”, így neveztek. Férfiatlan.
Ez a férfi hazudik! Állítom, hogy hazug! Kardommal bizonyítom!
Kivágom a hazugságot a torkából!
A párbaj igazi holmgang volt. Volt egy sziget a közelben,
amit csak ilyen viadalokhoz használtak.
Atyám eljött, hogy a segédem legyen.
Büszke volt rám.
Mutasd meg, mit tudsz!
Így tisztességes!
Bizony!
Ne kíméld!
Ez az!
Gyerünk, gyerünk, állj fel!
Végezz vele!
Megérdemli!
- Igen! - Igazi gyilkos!
A késem tette a dolgát. Mint mindig.
Bizonyítottam, hogy valóban erényes vagyok.
Sajnálom, barátom!
Eljött az idő.
Itt az idő.
Egész biztos?
Nemsokára kitör az erőszak. Erőre lesz szükséged.
- Én megadhatom. - Hát add meg!
Mondd el, amit eddig magadban tartottál!
Hideg. Hideg volt a levegő. És a gyermek is az volt,
és a vére is az volt. Ulfr megmentette a fiút.
Megmentette a farkastól. És Ulfr lenyúzta a bundáját,
és a gyermeknek adta. Ulfr tüzet gyújtott a gyermeknek,
a gyermek a tüzet nézte, és mosolygott.
De a hideg nem adta fel,
és a tűz hideg volt,
hideg volt, és Ulfr is az volt!
De a gyermek vére meleg volt.
És a vére a tűzbe csöppent, és aranyszínnel füstölt. Ulfr evett.
A farkasbőr újra Ulfr vállát takarta be. Ulfr meleg volt. A hús is az volt.
Meleg volt Ulfr szájában, és a gyomrában, és a meleg arany volt,
és arany volt és arany volt!
Az arany vér volt, és az arany halál volt, és a farkasbőr megette Ulfrt.
Ulfr megette a gyermeket. Ulfr lett a farkas.
Egill...
Nem éltem jó életet.
Jól akarok meghalni.
Megkapod rá az esélyt.
Ez túl sok.
Hervor!
Hervor! Nem eshet bajod. Semmi baj.
Annyira sok ez egyszerre.
Te miért vagy ilyen nyugodt?
Mert a törpék ismerik a gombákat. Most meg mit nézel?
Futnom kell.
Na és mi lesz veled?
Mesélsz valamit?
Nincsenek meséim. Láttam megannyi telet, láttam szörnyeket,
láttam isteneket közelről, de a történet sosem rólam szólt.
Hadd halljam a tiéteket!
Amiből kiderül, hogy miért lettek most a szövetségeseim bolondok és Hél-hajhászók.
Jól van. Akkor megkapod.
Halld a lány történetét, akinek lába nem ért le a földig!
A lány félig óriás volt, az apja révén.
És szinte minden tekintetben az apja lánya volt, egy fontos részletet leszámítva:
óriásnak apró volt.
Tessék! Ez egy jotun nőhöz illő fonat.
Amikor a családi székeken ült, a lába sosem érte a földet.
A lába sosem érte a földet a lakomákkor.
Akkor sem érte a földet, ha felült az ágyára.
Akkor sem, ha kiment az árnyékszékre.
Amikor idősebb lett, a bátyjai könnyen az asztal
alá tudták inni. Mert az asztal akkora volt, mint ő.
Így aztán, sok-sok év elteltével engedélyt
kért apjától a távozásra. Látni akarta az anyja otthonát.
Szerette azt a földet, a családját és a balga, balga bátyjait.
Csakhogy ő más volt.
És magányos.
Gyere!
Erre! Erre!
Mi történt?
Háborút vívunk.
Az anyám ebből a faluból származott.
Akkor te is Völsung vagy.
Így a lány csatába indult.
Az életemmel tartozom neked.
Az ital épp elég.
A fonatod, a tetoválásod.
Valahonnan máshonnan jöttél, asszony.
Honnan?
Olyan helyről jövök, ahol a székek akkorák,
mint a lovak. Túl nagy ahhoz, hogy le tudjam írni. Számomra túl nagy.
Áhá...
Nem tudom, hogy ez mit jelent.
Nem akarok tartozni egy messziről érkezett nőnek.
Mit kérsz e hercegtől?
A lány ott maradt, számos csatában harcolt, és teltek-múltak az évek.
Leif, azt hittem... Ez meg mi?
Készítettem neked valamit.
Egy széket adsz nekem.
Nem, valójában egy trónt.
Legalábbis remélem, annak használod. Bátorkodtam feltételezni...
Gyere hozzám!
Ez érdekes.
Leülök, és eltöprengek rajta.
Azonnal tudta, amint a lába leért a földre, hogy hazaért.
Egill, én...
Hagyd!
Amióta visszaadtad a kezemet, tényleg Félkezű Egill lett belőlem. Ez...
ez többé már nem az enyém. Áthatja a varázslatod,
és amikor az arcomhoz érintem, te érinted meg az arcomat.
Egill...
El kell mondanom.
Holnap...
Ne a jövőt fedd fel!
Hanem a nevedet.
Áole.
Áole! Hova tegyem a kezedet?
Szeretnél egy saját történetet?
Igen.
Most Thyráról mesélek, ki a keresztút hajadonja. Vad volt, bájos és szűzies.
A csata előestéjén térdre kényszerítette a Völsungok vezetőit.
Éles a hegye, jól megmunkált. A nyele pedig világfából van.
Könnyű feltűzni rá egy fejet.
A legidősebb sarjam a megszállottad lett, „Könnyejtő”. Látom is, miért.
Ki vagy te?
Tőlem kapta az ember a költészet iránti vágyat. Én vagyok a történetek ura.
A fiam minden viharok ura.
Egyszerre vagyok harcos és vándor és bölcs.
Odin!
Emlékezz, mi lett Menjával és Fenjával, kik elsüllyesztették hajójukat.
Bosszút álltak, igaz, de ők is... odavesztek.