AMURGUL ZEILOR
ACUM, VEȚI AUZI...
Acum, veți auzi de mituri.
Și bărbați.
Și amintiri.
Povești depănate în întunecime.
Te cinstește, Tânguitoareo.
Spune că ai luptat cu vitejie la altarul lui Hoenir,
dar găsește de cuviință ca eu să lupt alături de tine.
Crezi că vom vedea Luminile Dansatoare?
Sigur.
Și, dacă mănânci astea, vei vedea și mai multe.
Ia-o ușor.
Nu e nevoie. Noi, gnomii, am crescut cu așa ceva.
Ne spune cineva o poveste?
Grăiește, povestașule!
Cine va vorbi?
Poveștile de dinainte de luptă sunt de bun augur.
Atunci, să spunem multe, pe rând.
Acum, veți auzi legenda despre Fenja și Menja.
Surori vândute unui mare rege.
Încătușate, au fost urcate pe corabia regelui
și legate de o piatră de moară magică.
Trebuiau să macine sare fără contenire.
Iar ele, precum muritorii,
la ananghie, cântară
și spuseră o poveste adevărată.
Cântară despre munți, despre ținutul lor de baștină.
Erau uriașe de obârșie.
Regele aduna sarea pentru vremuri grele
și o tot cerea nepotolit.
Nu era pentru de-ale gurii,
ci ca să săreze pământul
și să prăpădească tărâmurile dușmanilor săi.
Femeile trudeau neîncetat
și oceanul înspumat se învolbura.
Corabia fu despicată de curenți!
Dar surorile tot măcinau!
Roata lor învârtejea valurile,
iar regele hain...
se înecă.
Nava s-a scufundat.
Și femeile au cântat.
Căci în sfârșit erau libere.
Se zice că uriașa moară încă macină în abis
și de aceea e sare în mare.
Vai de mine!
Asta îmi povestea și tata la culcare.
Cine mai știe povești cu uriași?
Eu.
Acum, veți auzi de zidul lui Odin!
Zidul pe care îl vom sfărâma mâine!
Ce-a fost ridicat de uriași de uriași să cadă!
În vremurile de demult,
când prima fortăreață a lui Odin fusese cucerită de zeii Vanir...
Zeii Aesir aveau nevoie de un zid nou.
Și atunci veni un lucrător la zei.
Avea să le ridice un zid pe care nimeni nu-l putea distruge sau trece.
L-au întrebat ce vrea la schimb.
Le-a cerut Soarele, Luna și pe Freya de soție.
Și-atunci intră Loki.
Îi oferi o învoială.
De termina zidul fără ajutor
și de trei ori mai repede,
avea să primească Soarele, Luna,
iar Freya va fi fost a sa.
Toată iarna, lucrătorul a cărat bucăți din munte.
Numai calul său, Svadilfari, avea voie să-l ajute.
Dar, spre groaza zeilor Aesir, s-a mișcat repede.
Freya tuna și fulgera.
Nu consimțea să fie iar dată ca țiitoare.
Dar Baldur avea o bănuială.
Poate că omul nu era ce părea.
Poate că era uriaș.
Și-atunci intră Loki.
Și le propuse o înșelăciune.
Și zeii acceptară degrabă, căci tot el făcuse înțelegerea.
Și, de aveau să piardă Soarele, Luna și pe Freya,
capul lui Loki urma să sfârșească într-o țeapă.
Și intră Loki,
ce i se înfățișă lui Svadilfari precum o iapă frumoasă.
Armăsarul îi adulmecă înfocarea.
Și-așa intră Loki.
Uriașul,
căci lucrătorul era, de fapt, uriaș,
nu-și putu termina zidul fără cal.
Zeii Aesir au râs,
căci își primiseră zidul fără plată.
Și, când uriașul se împotrivi,
sfârși izbit de ciocan,
ca mulți alți uriași înaintea lui.
Și intră Loki,
care se întorsese după luni bune cu un mânz pe care-l fătase.
Și i-a oferit calul lui Odin.
Iar zeii au aflat
că Loki era în stare și să și-o vâre singur
dacă avea ceva de câștigat!
Deci Egill are un zeu protector!
Egill, tu, când faci dragoste, ești armăsar sau iapă?
Vrei să știi dacă-mi place să fiu futut?
Vrei să știi cum e?
Îți spun eu cum e.
Acum, veți auzi de Egill și duelul lui.
Sculpturi de vânzare!
Chip cioplit! Piese de șah!
Amulete pentru noroc și dragoste!
Toate au câte o poveste!
Ajutor! Vă rog!
Să mă ajute cineva!
Vă implor, încetați! Stați!
Stai liniștit! Au plecat.
Eu sunt Odric. „Odd” îmi spun.
E un potir tămăduitor. Runele te vor ajuta.
Așa spunea bunicul meu.
A murit anul trecut.
Sunt magice?
Bunicul zicea că lemnul plutitor e magic.
Când ajung la mal două bucăți odată, e un semn.
Bărbatul și femeia din lemn plutitor au fost plămădiți.
E doar o poveste.
Eram prieteni.
Și, după câteva săptămâni,
mai mult.
Fratele lui Odd era pârâșul meu.
Spunea că l-aș fi sedus pe Odd.
Legiuitorii spun că un bărbat îl poate fute pe altul înfrânt,
dar din dragoste nu.
Și cel luat disprețuit va fi.
Mi s-a spus „Ergi”.
Molatic.
Omul ăsta minte,
mincinos îl numesc!
Cu sabia o voi vădi și-i voi sfârteca minciunile!
Duelul urma să fie un holmgang.
Era o insulă în apropiere pentru astfel de dispute.
Tata mi-a fost secundant.
Era mândru.
Arată-le ce poți!
Așa e onorabil.
Să purceadă!
Haide! Ridică-te!
E gata de luptă!
Pedepsește-l!
Nimicește-l!
- Da! - Ai văzut?
Cuțitul meu se împlântase bine.
Ca de obicei.
Și așa mi-am dovedit virtutea.
Îmi pare rău, prietene.
Acum e timpul.
E timpul.
Ești sigur?
Curând, va fi prăpăd.
Ai nevoie de putere.
- Pot s-o dau. - Atunci, dă-mi-o.
Dă-mi povestea pe care o ții ascunsă.
Frigul.
Aerul era rece, iar copilul era rece și sângele lui era rece.
Ulfr l-a salvat pe băiat,
l-a salvat de un lup.
Și Ulfr avea păr de lup și i l-a dat copilului.
Ulfr a făcut un foc pentru copil, a făcut copilul să zâmbească,
dar frigul tot a venit, iar focul era rece
și lui Ulfr îi era frig!
Dar sângele copilului era cald.
Și sângele lui era în foc
și fumega a aur.
Ulfr a mâncat
și părul de lup era iar pe umerii lui Ulfr,
iar lui Ulfr îi era cald și bine și carnea era caldă.
Era caldă în gura lui Ulfr și în burtă
și căldura era de aur,
era aur curat.
Era aur.
Dar aurul era sânge,
aurul era moarte,
iar părul de lup l-a mâncat pe Ulfr.
Ulfr a mâncat copilul!
Ulfr era un lup!
Egill.
Eu duc...
o viață rea.
Vreau măcar să mor bine.
Și vei putea.
E prea mult.
Hervor!
Hervor.
Ești în siguranță.
Stai liniștită!
Atâtea ne împresoară...
Cum de ești atât de calm?
Gnomii își știu ciupercile.
La ce te uiți?
Trebuie să fug.
Și tu?
Ne spui și tu una?
Eu nu am povești.
Am trăit douăzeci de ierni. Am văzut monștri.
Am văzut zei de aproape, dar...
În povești, eu nu sunt de preț vreodată.
Să le aud pe ale voastre!
Vreau să știu de ce mă întovărășesc cu osândiți de-ai lui Hel.
Bine. Asta vei afla.
Acum, veți auzi de fata ce nu atingea pământul cu picioarele.
Fata avea sânge de uriaș,
din partea tatălui ei.
Și îi semăna tatălui ei în toate privințele,
mai puțin uneia importante.
Era mică pentru un uriaș.
Uite!
O împletitură Jötunn.
Când stătea pe scaunele familiei ei, picioarele nu-i atingeau podeaua.
Picioarele nu-i atingeau podeaua la ospețe.
Nu-i atingeau podeaua când se așeza pe pat.
Nici când era la privată.
Când a crescut,
frații ei o băgau sub masă la băute,
fiindcă masa era cât ea.
Și, după ani și ani,
s-a dus la tatăl ei...
și i-a cerut încuviințarea.
Voia să vadă tărâmul mamei sale.
Își iubea pământul și familia, pe frații ei neghiobi...
Dar ea era altfel.
Se simțea singură.
Ce s-a întâmplat?
E război.
Mama era din satul ăsta.
Deci ești din clanul Völsung.
Și fata s-a dus la luptă.
Se pare că-ți datorez viața.
Băutura e de ajuns.
Împletitura, tatuajele...
Ești de pe alte meleaguri, femeie.
De unde?
Vin dintr-un loc unde scaunele sunt cât caii.
Nici că poate fi pus în cuvinte. E prea mare pentru mine.
Nu știu ce înseamnă asta.
Nu vreau să-i fiu îndatorat unei femei străine.
Ce-ți poate oferi un prinț?
Și fata a rămas.
A dus multe bătălii.
Și anii au trecut.
Leif, credeam că...
Ce e asta?
Ți-am făcut ceva.
Mi-ai făcut un scaun.
Nu, eu...
Ți-am făcut un tron.
Sper că așa îl vei vedea. Sper să nu socotesc greșit...
Fii soția mea!
Interesant.
O să iau loc și o să chibzuiesc.
Și a știut, de cum picioarele i-au atins pământul,
că era acasă.
- Egill, eu... - Stai!
De când mi-ai vindecat mâna,
chiar am ajuns Egill O Mână.
Uite!
Nu mai e a mea.
Miroase a magia ta
și, când mi-o trec pe față,
tu ești cea care mă atinge.
Egill...
Trebuie să-ți spun.
Mâine...
Nu-mi spune viitorul.
Doar cum te numești.
Áile.
Unde îți vrei mâna?
Vrei să ai și tu o poveste?
Da.
Acum, veți auzi povestea Thyrei, slujnica de la răscruce.
Sălbatică, frumoasă și pură...
În ajunul bătăliei,
i-a îngenuncheat pe liderii familiei Völsung.
Ascuțit vârful ăsta, tăios.
Tăiat în Copacul Lumilor.
O suliță bună de tras un cap în ea.
Fiul meu cel mare e preocupat de tine.
„Tânguitoarea.”
Și înțeleg de ce.
Cine ești?
Eu am dat omului miedul poveștilor.
Eu sunt Stăpânul Legendelor.
Fiul meu, Stăpânul Furtunilor...
Sunt luptător, rătăcitor și înțelept.
Odin.
Amintește-ți ce s-a întâmplat cu Menja și Fenja,
care și-au scufundat corabia cu sare.
Au răpus, da.
Dar apoi...
au fost răpuse.