NETFLIX ПРЕДСТАВЛЯЄ
ГРЕНЛАНДІЯ ЗГІДНО З ОСТАНІМИ ДАНИМИ, 1905 Р.
ЗЕМЛЯ ПІРІ
Там щось є!
Івере, за ними.
Поглянь, що там, хутко. Дай-но ліхтар.
Це капітан!
Сер, знайшли що-небудь?
Займіться Йоргенсеном. Ступні поморозив.
Гаразд, ну ж бо.
-Гольм вже йде. -Унгере, хутко принеси води.
Йоргенсене, підійми голову.
-Унгере, де там вода? -Несу!
-Підіймай. Помалу. -Усе добре. Ми з тобою.
-Ми з тобою. -Спокійно, Йоргенсене.
Унгере, воду!
-Ну ж бо! -Зараз буде.
Потримай. Спокійно, Йоргенсене.
-Є віскі? -Так. Дайте людині випити.
Ось.
Зачекай.
Я це візьму.
Ейнаре, тримай його.
Йоргенсене, дихай. Не припиняй дихати.
Зробімо це.
Гаразд.
-Тримайте його. -Один, два, три.
НА ОСНОВІ РЕАЛЬНИХ ПОДІЙ
СВЯТВЕЧІР 1909 РОКУ ПІВНІЧНИЙ СХІД ГРЕНЛАНДІЇ
Ось так.
-Дякую. -Впораєшся?
Добре. Пахне Різдвом.
Один, два, три.
-Хтось зголоднів? -Усі.
-До смерті. -Голодні.
А ось і страва.
-Чудово. -Нарешті.
Тобі є чим пишатися, друже.
-Нарешті з тебе якась користь. -Дякую.
-Чудово. -Джентльмени, прошу уваги.
-Вечірці кінець. -Помовч.
-Пропоную підняти келихи… -Звісно.
за…
близьких, що чекають вдома,
за тих, хто віддав життя,
досліджуючи останні невідомі землі нашого королівства.
За Данську експедицію.
І за вас,
За те, що зі мною втілюєте їхню справу.
Скол
Скол!
Пів шляху позаду.
Наші довгі пошуки пішли не за планом.
Йоргенсен підтвердить.
Як і очікувалось,
відшукати сліди зниклої експедиції було нелегко.
Однак…
ми знайшли його.
Щоденник одного з них.
І мапу,
на якій вказано місце…
керна,
а там Мюліус-Еріксен залишив остаточний опис невідомої землі.
Що таке керн?
Така пірамідка з каміння, знак, що видно здалеку.
Тому я спробую ще раз.
Що?
Ще раз?
Цього разу піду далі, через льодове поле,
щоб забрати записи, які вони залишили.
Тобто ми не повертаємось?
Ми тут саме заради цього.
Без них можна втратити північ Гренландії, яку забрати хочуть американці.
Отже, Йоргенсен вибув,
а сам я не впораюсь.
Це значить, що в когось із вас буде унікальна нагода.
Потрібен доброволець, що піде зі мною.
Хтось уже зголосився?
Ти що, жартуєш?
Ступні Йоргенсена бачив?
Лаубе, хіба не ти наступний?
Помовч, Поульсене. Тут у декого є сім'ї.
Чому ніхто не хоче з ним іти?
Ти бачив ту мапу.
Це як пішки йти з Москви до Риму в пошуках купки каміння.
Та ще й з нашим капітаном.
Івер його добре знає.
Дізнався все до того, як найнявся, так?
Ну, як я про нього читав,
але ж усі читали, хіба не так?
Та не всі зафанатіли, Івере Іверсене.
Не всі вміють читати. Так, Унгере?
Ось це прочитай!
Давай!
«АЛАБАМА»
Капітане.
Мені
просто цікаво…
Не знаю, скільки вже людей зголосилося…
Ну, наразі жоден.
Я веду до того,
що фактично я без роботи.
Поки ми тут стоїмо, двигун не знадобиться.
Я хотів би піти з вами, якщо дозволите.
Я добре стріляю і вчусь управлятися з собаками.
І дуже хочу піти, капітане.
Матиму на увазі. Дякую, Іверсене.
Дякую, капітане.
Поулсене, дай-но ту упряж.
-Що то Іверсен затіяв? -Отак.
-Схоже, сам не зможе. -Стій тут.
Агов!
Усі стійте тут, добре?
Гаразд.
Агов!
Гей, стійте!
Стояти!
-Поговори з ним. -Агов!
Дай-но я тобі допоможу.
Іверсене, собаки працюють на тебе.
Пам'ятай про це.
Там, на льоду,
кожен з них може тягти 45 кілограмів вантажу. Спочатку.
Та коли ті 45 кілограмів з'їдені,
собака, що їх тягнув, стає непотрібним, зайвим.
Ми пристрілюємо найгіршого
й згодовуємо іншим.
Тож, Іверсене, не прив'язуйся.
Чув, Іверсен зголосився?
-Так, сер. -Що ти про нього думаєш?
-Про Іверсена? -Еге ж.
Хороший хлопчина.
Дуже сміливий.
Не слабкодухий.
Ти бачив його з собаками?
Вочевидь, над цим йому ще слід попрацювати.
І ти гадаєш, що він впорається?
Гадаю, що так. Так.
Це все.
Не сміши мене.
Ясно ж, він надто важкий.
Та кажу тобі, він нетонущий.
Вже в мільйон доларів став.
У нього комбіновані турбіни, поршневі двигуни,
гарантована швидкість 21 вузол.
-Хтось може це перекласти? -Це ти до чого, Івере?
«Алабама» вже не влаштовує?
Скажи таке капітану — дістанеш кулю в голову. Двох днів не мине.
Зазвичай я кажу, що Поульсен брехло,
але тут згоден, йому й два слова сказати лячно.
Капітан не такий і злий.
Знаєш що, Івере? Ти здурів.
Що ти знаєш про нарти і виживання на льоду під –40?
Ага, а ще там білі ведмеді та всякі інші жахіття.
Гадаю, Івер вже досить вправний з собаками.
Ще не пізно передумати.
Я вже тут втретє, але й досі ненавиджу тих клятих собак.
Їх так виводять, а вони виводять хіба з себе.
Ні, годі вам. Вони неймовірні.
Якщо довіряти вожакові, все інше саме собою стає на місце.
Як-от мій Бйорн наглядає за іншими.
Усю роботу робить він.
Чуєш? У Івера новий улюбленець, Бйорн.
Почуваюся, ніби я тебе підвів.
Тобі треба одужувати.
До того ж, Іверсен зголосився.
Що?
Він же механік.
Він тут лиш тому, що в нас в Рейк'явіку зламався двигун.
Просто наглянь за «Алабамою» замість мене.
Я тобі ось що скажу.
Ти вже не такий молодий.
Ти ризикуєш своїм життям, життям Іверсена.
То що, здатися й не спробувати?
Ми ж спробували.
-Зробили, що могли. -Дурниці.
А як же Ная?
Сподіваєшся, що чекатиме?
-Тобі нічого не треба доводити. -Справа не в мені.
Інструкції комітету дуже чіткі.
Лід на морі зійде до липня.
Не прийдемо до серпня — рушайте, поки море не замерзло.
-Ви ж залишитесь самі. -Це наказ.
Іверсен найкращий, як не єдиний, серед добровольців.
Я поважаю твою думку, але завтра ми вирушаємо.
Так, капітане.
ЗЕМЛЯ ПІРІ ЗАТОКА ІНДЕПЕНДЕНС
З ДАНСЬКОЮ ЕКСПЕДИЦІЄЮ СТАЛОСЯ НЕЩАСТЯ
КЕРІВНИК, МЮЛІУС-ЕРІКСЕН, ТА ЩЕ ДВОЄ ЗАГИНУЛИ, ТІЛА НЕ ЗНАЙДЕНО
ДЕНЬ 1 БЕРЕЗЕНЬ 1910 Р.
Івере, стань ближче до капітана.
Так, добре.
Три, два, один.
Чудово.
Дякую.
-Щасти вам. -Дякую.
Дякую тобі.
Зустрінемось у серпні.
-Бережіть себе, хлопці. -І ви, капітане.
Усього найкращого.
Щасти.
Дякую, Йоргенсене. Дякую.
Щасти, капітане.
Гайда, хлопці!
Удачі, Івере!
Вона йому знадобиться.
Іверсене!
Тримайся позаду.
Ну-бо, Бйорне!
Ну-бо, хлопці!
Господи-Боже.
-Спробуємо піднятись? -Ну, шлях нагору є завжди.
Треба лиш знайти найшвидший маршрут.
Закладаюсь, вниз він ще швидший.
Тому тобі дуже треба завжди бути пильним.
Нам нагору, аби йти далі.
Іди сюди.
Раз, два, три, тягни.
Раз, два, три.
Тягни!
Зараз!
Ось так.
Ми наче на Місяці.
Скільки ж тут метрів кубічних льоду?
Мабуть, як мінімум мільйони два, еге?
Краще дивись під ноги.
Іверсене, розв'язуємо.
Я читав ту вашу статтю
про Данську експедицію.
Це просто неймовірно.
Ось я з вами, читаю вашу історію.
Дуже цікаво.
У них було стільки спорядження. І навіть автомобіль.
Уявляєте собі? По льоду на колесах.
Безглуздя.
Як гадаєте, капітане, яка то була модель? Від «Крослі»?
Не згадаєте, скільки у двигуна кінських сил?
Від чотирьох до восьми ж?
Капітане.
Капітане, це мій вожак, Бйорн.
Гадаю, він хоче до нас в палатку. Можна?
ДЕНЬ 26
Не дивно, що вони загубилися.
Ага.
Самі-одні
На льоду
Самі-одні
На льоду
І нікого поряд
Нікого не видно
Лиш я та Ейнар
На льоду!
Капітане, усе хотів спитати,
як гадаєте, що насправді сталося
з Данською експедицією?
Мюліуса-Еріксена?
Іноді краще забагато не думати.
Але ж ви його добре знали?
Він мій близький друг.
Хороший дослідник.
Але здаватися ніколи не вмів.
Ми знайшли лиш одного.
Гренландця Бренлунда.
Інші двоє загубилися серед льоду.
Нагла смерть…
Наодинці, ось тут.
Але його пережили його щоденник та мапа.
Завжди здається, що все вийде.
Завжди віриш, що викрутишся.
Привіт, Бйорне.
Пробач, що покинули.
Капітан сказав, що до нас не можна шумним.
Пробачиш?
Звісно.
Капітане, я щойно поставив.
Ну, зараз щось покажу.
Магію інуїтів.
Так роблять на Алясці за такої погоди, щоб швидше їхати.
Бачиш?
Тоненький шар льоду.
Вперед, хлопці!
-Іверсене! -Що?
-Бачиш пір'ясті хмари на півночі? -Ні, капітане.
Лише сонячне світло!
Іверсене!
Собаки внюхали землю! Пригальмуй!
Іверсене, зупинись!
Стояти!
Обережно
Ну що ж.
-Злажу. -Добре.
Чорт.
Бачу його! Це Бйорн.
Хапай мотузку.
Ось так.
Я його витягну.
Усе гаразд?
Вставай! Витягнемо сани.
Та покинь ти пса!
Я витягну! Чекайте!
Ні!
Я все порахував.
Я втратив харч для собак на два тижні,
втратив половину нашого чаю й банку парафіну.
-І Бйорна, капітане. -Це просто пес, Іверсене.
Я йшов на ризик, коли брав тебе,
та думав, що після служби на флоті
тобі стане дисципліни на виконання наказів.
Пробачте, капітане.
Ну хоч завтра зійдемо з льодовикової шапки.
Уперед!
Ось.
Уперед! Ну ж бо!
Уперед!
Вперед!
Ось так.
ДЕНЬ 48
Капітане,
можна особисте питання?
Питай.
Чому ви це робите?
Знову і знову,
у таких-от місцях.
Здебільшого наодинці,
ризикуєте життям.
У вас же…
У вас же вдома є близькі, які на вас чекають?
У нашій роботі…
важливо мандрувати легко.
Не можна забивати голову у подорожах на 3000 км.
То чому? Чому ви це робите?
А чому люди щось роблять? Чому ти механік?
Бо я лиш це добре вмію. Добре лагоджу.
Саме так.
Що тобі казали, коли ти приєднався до нас у Рейк'явіку?
Ну, я знаю, що це через американців,
які посягають на землі.
Але, чесно кажучи, капітане,
я просто дуже хотів на Гренландію з вами,
на справжню експедицію.
Це незвідані землі, Іверсене.
І американці заявляють,
що верхню частину Гренландії від решти країни
відділяє канал, але ніхто
цього ще не довів.
Це важлива робота.
Розумію.
Після якої ти станеш знаменитим.
Я, і знаменитий? Не думаю, що дами вішатимуться на мене.
Ну, ти поки не мрій забагато.
Першу треба знайти ту мороку.
КАНАЛ ПІРІ ЗЕМЛЯ ПІРІ
Як вас звати?
Що це?
Знайшов на кораблі.
Так.
Невже забув?
Вона гарненька.
Добра і вдумлива.
-Це Міс Прихильність. -Уже назвав?
Ага.
-Міс Прихильність. -Це що за ім'я таке?
-А хто тоді це? -Маленька, усміхнена?
Міс Сонячний промінчик.
-Сміється з моїх жартів. -Чи зі свого тупого імені.
А яка вам у око впала, капітане?
Гадаю, що ця.
У неї є ім'я?
Ще ні.
Тоді назву її «Ная».
Так. Це Ная.
Добре.
Якщо ніхто не має заперечень,
то з цього дня ви з Наєю будете разом навіки.
Амінь.
Уперед!
-Тримаєш? -Тримаю.
Ось так.
ЖУРНАЛИ МЮЛІУСА?
Ну ж бо.
Щось є?
Нічого.
Нічого живого. Навіть пташок нема.
Для собак їжі нема.
-Що ти з ним зробив? -Що?
З ним.
-Я нічого не робив. -Точно щось зробив.
Бо він не працює. Ти що, повний йолоп?
-Нам срака без нього. -Капітане, я…
Просто полагодь.
Без цього «Примусу» ми покійники, розумієш?
-Ти це розумієш? -Подасте чайник, капітане?
Доведеться скоротити раціон вдвічі.
Перепакуй сани.
Уперед, Іверсене!
ДЕНЬ 84
Що ж, доведеться трохи скоригувати курс.
-Капітане. -Так, Іверсене?
Та кажи вже.
Ну, у нас нема запасів.
Може, нам уже час…
Час для чого?
-Визнати… -Визнати поразку, Іверсене?
Хочеш здатися?
Надто важко?
Додому хочеш?
Ні, капітане. Просто…
У нас є мапа. Ми все знайдемо.
Та не знайдемо одними теревенями.
Так, але…
І повернемося до серпня на «Алабаму».
Ми переходимо на одні сани.
Іверсене.
Іверсене, диви.
Що?
Це керн.
А й справді!
Капітане, вони тут були.
Вони тут були, капітане!
Це табір.
Пеммікан.
-І суп з бичачим хвостом. -Чекай.
Восьме серпня, 1907 рік.
«У нас немає їжі для нас і для собак,
доведеться піти звідси й дійти до прибережної зони,
де є дичина,
на одні сани, щоб подолати 930 км до корабля».
У них не було їжі, капітане, але он що залишили.
«Ми дізналися, що Каналу Пірі не існує,
і залишили докази».
Між скелею Наві та Землею Гейлпріна є суша,
тож роботу майже зроблено».
«Сподіваємося, дійдемо до корабля до вересня,
із псами чи самі».
«Лейтенант Мюліус-Еріксен,
очільник Данської експедиції на північний схід Гренландії».
Роберт Пірі та американці помилялися.
Готово.
Ми ж по це прийшли.
І це прекрасно, скажи?
Прекрасно.
Хоч я й не розумію, чому ця знахідка така важлива,
але бачу, що ви аж сяєте від щастя, капітане.
Гренландія неподільна.
США не має на неї прав.
Данія ще подякує тобі за це, Івере Іверсене.
Час святкувати. Ану розігрій цей супчик.
Тепер додому, Іверсене.
Сходили пішки з Москви до Риму в пошуках купки каміння.
Що-що?
Так сказали хлопці на кораблі.
Тепер знатимуть, навіщо це все.
За дім, за «Алабаму».
І за любу домівку.
ДЕНЬ 132
Скажіть, печінку можна їсти?
Там лиш шкура й кістки.
А вона не отруйна?
Типу, бо помер від виснаження?
Не слід ризикувати.
Хоча… чув ту приказку
про срібну ложку, яку кладуть до отрути?
Вона змінює колір.
Саме так.
Шкода, що в нас нема срібла.
У вас є срібло?
Так, є.
Що?
Що таке?
Ви ж казали, вас ніхто не чекає.
Що мандруєте легко.
Це подарунок.
Ну, зараз спробуємо.
Який має бути?
-Не пам'ятаю. -І я не пам'ятаю.
Має ж позеленіти?
Якщо отруйне?
Так. Наче так.
Схоже, що так.
-Ну… не зелене. -Радше коричневе, ніж зелене.
Точно не зелене.
Чорт!
Срані пси!
Чорт.
Капітане!
Дайте руку!
Усе гаразд.
Я вбив його.
Усе добре.
Аж не віриться, що він порвав лише його.
Ось так.
От і готово.
Не холодно, капітане?
Втратили ось так двох псів…
Втратили нагоду.
-Хто? -Ведмідь.
Він як ми.
Теж хоче м'яса.
Я скучив.
За ким?
За жінками.
Я теж.
Я не про те.
За жіночим товариством.
Вони ж не такі. І голосом, і запахом.
Я скучив за їхнім сміхом.
Пам'ятаю, мені було 16, я збирався йти на флот,
і дідусь запропонував мені піти з ним у порт у Копенгагені.
Думав, ми йдемо дивитися на кораблі, погодився,
навіть запакував нам обід,
але він надумав інше.
Він хотів переконатися, що я готовий відчалити,
готовий, «стати чоловіком».
Повів у квартал червоних ліхтарів.
Познайомити з жінками.
Щоб я не соромився в подорожах.
Я на все погодився.
І переспав зі старшою жінкою.
Маю визнати,
вона дала мені багато знань.
Коли мені було 16,
мій тато повів мене в лікарню,
у венерологічне відділення,
щоб показати, що після такого буває.
Це було огидно до всрачки.
Капітане?
Що ви робите?
Капітане, зупиніться.
Що виробите? Зупиніться.
Що ви робите?
Слід мандрувати легко, бо не дійдемо.
Залишимо все, що не треба для виживання.
Нам ще 300 км до корабля.
ДЕНЬ 164
Переходимо тут.
Що?
-Можна ж обійти. -Нема часу.
Слід збудувати керн.
Ви думаєте, ми не впораємося?
Якщо ні, то втратимо все.
А так у керні хоча б залишаться докази та наші записи,
Так їх хоч знайдуть.
Добре.
Іверсене.
Ми зможемо.
З Мюліусом-Еріксеном те саме сталося?
Ходімо.
Що таке?
Нічого.
Просто хочу трохи полежати.
Вставай. Ну ж бо.
Ну ж бо. Вставай.
Підіймайся.
Диви.
Це ж «Алабама»!
-Це ми! -Це ми!
Це ми!
Мандрівники повернулися!
Дзвоніть у дзвони!
-Вона на землі. -Що?
Щогла. На землі.
А де мій корабель?
Не знаю.
Вони збудували з частин корабля хатину.
Агов!
-Агов! -Агов!
Ні.
Вони нас покинули!
Ні!
І ви просто втекли?
У нас не було вибору.
Від «Алабами» були лиш уламки, її зламав лід.
Довелося піти, доки могли.
Ми залишили їжі як мінімум на рік.
-Будемо молитися, що вони повернуться. -Молитви їм замало.
Ви просите уряд дати кошти на ще одну рятувальну бригаду. Так?
Лейтенанте Лауб, це ж не перший ваш візит до Арктики?
Ні, сер. Уже четвертий.
А у вас, лейтенанте Йоргенсен?
Теж четвертий.
А хто був цей Івер Іверсен?
Наш механік, сер.
У початковому складі його не було.
Ні, він приєднався до «Алабами» у Рейк'явіку.
І як так сталося, що саме механіка відправили в похід з Міккельсеном,
на другий похід з санями?
Він сам зголосився.
Зголосився.
У нього був досвід арктичних експедицій?
Ні, сер.
Він вперше був у Арктиці.
Значить, у нас троє мерців з першого разу і тепер ще двоє, з рятувальників.
Ну, сер, нема доказів, що вони…
Докази!
Ніхто не приніс докази.
А ви, хоч знали, що шанси на успіх пошуку мінімальні,
послали ще зеленого недосвідченого хлопця
на власну смерть, хай і добровільно.
Я не збираюся витрачати ще гроші на даремні потреби.
Міністре, ніхто не хоче марнувати урядові кошти.
Сер!
Нас врятував китобій.
Можна підняти нагороду…
Дякую, лейтенанте.
ДЕНЬ 242
Усе буде гаразд.
Невже?
Корабель ще прийде.
-Не вірю, що нас покинули. -От-от.
Як вони нас покинули?
Сіли на попутний корабель.
І ми так зробимо.
А якщо його не буде?
Буде.
Вони думають, ми мертві.
Ніхто так не думає.
Наступного року, пізнім літом
прийде корабель.
Це в тебе листівки?
Уяви, якби вони зараз нас побачили.
Добре, що не бачать.
Що б ви робили, якби зараз до нас з льоду
вийшла дівчина?
-Цього не станеться. -Ні, але що б?
Але як?
Не знаю.
Може, на кулі прилетіла б.
Як Саломон Андре.
-Це той зниклий чоловік? -Ага. Бачив його один раз.
Мені було 15.
І я йшов з Копенгагена до Гетеборга, щоб його побачити.
Він хотів долетіти на кулі до полюса.
А я хотів у його експедицію.
У 15 років?
Він, мабуть, аж нестямився від радості!
Він пояснив мені, що я ще малий,
а потім дав мені грошей на потяг до Копенгагена.
Можна сказати,
врятував мені життя.
Дивіться, що тут.
-Але зламана. -Це погано.
Он як.
Ось і все.
Івере.
Що?
Треба повернутися.
До керна.
Забрати журнал і докази.
Бо якщо знайде ведмідь…
-Не можна все втратити. -Що, зараз?
Потрібно повернутися до того, як море відкриється.
Та ну.
«АЛАБАМА»
-Капітане. -Що?
-Може, варто лишити записку? -Ні, Івере.
Кажу, ми повернемося до того, як крига скресне.
Так, але це 300 км туди й 300 км назад.
Заради всього святого, ходімо вже!
Кажу, так і буде.
Не буде.
А я думаю, буде.
Ні.
Кажуть, сни збуваються.
Тоді сподівайтесь, що мої сни не збудуться.
Я тоді просто не зможу повернутися.
Уяви: повертаємося в Копенгаген.
«Ви повернулися!»
«Чудово! А де напрацювання?»
«Мені шкода, сер. Їх з'їв ведмідь».
Це ж сором.
ДЕНЬ 439
Ні.
Чорт. О ні.
Ні!
Хто це зробив, гм?
-Не знаю. -Ні?
Не знаю.
Ведмідь.
Ага.
Кажуть же, що сни збуваються, Іверсене.
Сни й справді збуваються.
Бачите?
Це ж…
Ні, не вірю.
Це він, капітане? Невже…
Це автомобіль?
З Данської експедиції?
Це «Крослі»!
Безглуздя.
Це «Крослі».
ДЕНЬ 471
-Обережно з каменем. -Ага.
Капітане.
-Що? -Капітане, там хтось є.
Агов!
«Двадцять третє липня, 1911 рік».
«Шукаємо…
Ейнара Міккельсена.
Жодного сліду».
«Джозеф Мотфелд».
«Берген».
Могло бути й гірше.
Уперед, кажи.
Що казати?
Я просто кажу, що могло бути й гірше.
Як гірше?
Я просто…
-Ну якби… -Не хитруй, Івере.
Я знаю, що ти хочеш сказати.
Так, варто було лишити срану записку!
Міністре, хижка, яку знайшов моряк, була забита.
Ми цього не робили. Там хтось був.
Так, хижка.
Не бажаєте пройтися й поговорити?
Не варто.
-Ви ж дуже зайнята людина. -Зайнята?
Дякую. Бо вся нація клянчить у мене гроші.
А тут ще й ця Гренландія.
Я маю переконувати власних людей
що з неї є користь, щоб утримувати нещасні колонії,
а з неї користі нема,
а ми й далі переконуємо світ,
що в нас ще є якась подоба контролю.
Боляче?
Переживу.
Добре.
Ну гаразд, перейдімо до справи цього Міккельсена.
Ми цінуємо й розуміємо важливість його справи,
безсумнівно.
Американці просто у розпачі.
Натикали всюди в лід свої прапорці,
клятий Пірі взагалі на цілий Північний полюс претендує.
Цього не буде. Це ж смішно.
Я впевнений, що капітан зберіг докази.
Але ж напевне цього не знаєте.
Як не знаєте, куди в цій безмірній землі слід посилати загін порятунку.
-Розумію, для вас це важкий тягар. -Вони не переживуть ще рік.
Якщо не відправимо корабель до того, як лід замерзне,
то можна забути не лише про них, а й про Гренландію.
Ми вже дали дуже щедру нагороду.
Це все, що я можу зробити.
Тепер бувайте, лейтенанте.
У мене мало часу.
-Ви б це зробили, капітане? -Я не знаю, Івере.
-Ви не такий. -Що?
Ви знаєте, чого хочете.
Слухай, може, годі про це?
Це доволі…
похмура тема.
Це наше перше Різдво в хатині?
Друге.
Друге?
Так, друге в хатині.
Третє в Гренландії.
-Щасливого Різдва, Івере. -Щасливого, капітане.
Скажу те, що точно знаю:
якби у вас були руки, я б не зміг…
Ну або хоча б пальці.
Ну, я не люблю говорити про це чи думати,
але я вважаю, що людина відрізняється від тварини руками.
Це руками ми можемо робити все те, що не може тварина.
А якби я перед смертю був без рук?
Без рук…
Ну що ж… Тоді я б охоче з'їв вас.
Скажу лиш одне…
Ну…
За надію.
ДЕНЬ 793
Усе гаразд, капітане?
Сюди!
Агов!
Усе гаразд.
Ная?
Я просто так за тобою скучила.
І я за тобою.
Капітане, уже холоднішає. Ідіть всередину.
Ви в нормі?
Капітане, у вас там…
А, так.
Клятий дрібний гнійник.
Воно того варте?
Ти цього хотів?
У нас же ще є час, так?
Для корабля?
Так.
Щоб хтось приплив.
Лід же ще не зовсім замерз?
Я все ж перевірю.
Вода щойно закипіла.
Я хвилююся за нього.
Схоже, він у нормі.
Схоже.
Про всіх так кажуть.
А всередині…
він не такий.
Гадаю, він не витримує.
Гадаю, він звинувачує мене
за проґавлений корабель.
Треба за ним стежити.
щоб все не зайшло надто далеко.
-Ви вірите у привидів, капітане? -Привидів?
Як це… мертвих, які досі тут?
Дурня якась.
Я зустрів свого діда.
Діда?
Тут?
Ні. Вгорі, на схилі.
У якому сенсі зустрів?
Відчув його? Його присутність?
Ні.
Не знаю.
Гадаю, він міг померти,
доки ми були тут.
Не факт, що справді він помер.
Ні. Може, ні.
Пробач. Мені дуже шкода.
-Я ж не хотів… -Ні.
-Якщо я можу щось зробити, ну… -Я знаю.
Ви завжди поруч.
А якщо ти вже не повернешся?
У тебе ж було все.
-Ми ж мали побратися. -Я не мав вибору.
-Не бачив іншого виходу. -Хай хтось би інший пішов.
Ніхто б цього не зробив.
Не знаю, чому це мав бути я, але так мало бути. Завжди мав бути я.
А як же Івер?
Він мав вибір?
Він доброволець. Знав про ризики.
Ти ж знаєш, що ніхто по тебе не прийде?
-Знаю. -Знаєш?
Знаю.
Дарма я тебе покинув.
Пробач.
Що таке?
Ні, не треба. Воно гидке.
-Ну чого ти, покажи. -Ні.
Вийди!
Івере?
Івере!
Ні.
Пробач!
-Проколи його. -Що?
Проколи його.
-Жартуєте? -Прошу.
Зайдімо.
Добре. Готовий.
-Готовий. -Ага.
Не рухайтесь.
Ну ріж уже!
Добре.
Три,
два,
один.
Так!
Доброго ранку.
Довго ж ви спали.
Мені снився сон.
Я був удома.
Добре вам.
Як ваша шия?
Ясно.
Мені теж всяке сниться.
І мені за це аж соромно.
Так, вона ваша,
але цієї ночі, можна сказати, стала моєю.
Ну ви зрозуміли.
Бачили сліди неподалік?
Сходжу подивлюся. Схоже, це заєць.
Не хочу нічого знати.
Це був просто сон.
Не хочу нічого знати.
Я його вб'ю.
Ти забрав її!
Капітане.
Зупиніться!
-Вона була моя! -Усе гаразд.
-Моя! -Усе гаразд.
Капітане, це все несправжнє.
Заспокойтеся.
Це все несправжнє.
Ні.
-Капітане, покладіть її. -Не треба.
Це все несправжнє.
Заспокойтеся.
Ні. Це не насправді.
Це несправжнє.
-Не треба! -Покладіть зброю.
-Ейнаре! -Несправжнє!
-Поклади. -Покладіть.
-Ейнаре, ні!
Ні!
Просто…
Я збожеволів?
Я не…
Пробач, Івере.
Забудемо.
Добре?
Скільки ще в нас їжі?
Зовсім трохи.
-А набоїв? -Було два.
Щось бачиш?
Ні.
Це ведмідь!
Де рушниця?
-На складі! -Що?
Шуми.
Гадаєте, пішов?
Не знаю.
ДЕНЬ 865
Івере?
Івере.
Ведмідь.
-Готовий? -Так.
Один шанс. І постріл. Не промаж.
Гаразд.
Один, два, три.
Годі. Агов.
Дайте зброю.
Ви в безпеці.
Усе гаразд.
Ви їдете додому.
Яке найважливіше завдання дослідника?
Коли вирушаєте в невідомі землі, щоб відкрити нові території,
слід впевнитися, що записи про відкриття
дійдуть цілі й неушкоджені,
з вами чи без вас.
Інакше все буде намарно.
Уся кров, піт і сльози будуть марними.
На відміну від шановної данської преси
ми, данський уряд, ні на мить не сумнівалися,
що капітан Міккельсен повернеться додому живим і здоровим.
Ми теж посприяли безпечному поверненню данського героя.
Там так багато людей.
Пам'ятаєте про корабель?
«Титанік»?
Потонув одразу ж.
А ти ще туди хотів.
Пощастило.
Завжди був щасливчиком.
Ні.
Це я щасливчик.
Якби не ти, я б тут не стояв.
Дякую, Івере.
Зважаючи на нотатки, які повернув капітан Ейнар Міккельсен,
цим Сполучені штати визнають,
що Земля Пірі – не острів,
а частина Гренландії.
Івере.
-Що? -Там же стоїть жінка?
Так.
Капітане.
З превеликим задоволенням…
Вітаю, джентльмени.
Дякую.
…будуть першими, кого вітатимуть вдома,
це люди, що зробили неможливе можливим.
Це Івер.
Івер Іверсен.
-Радий знайомству, міс… -Гольм.
Ная Гольм.
Радий знайомству, міс Гольм.
Навзаєм.
Капітан Ейнар Міккельсен
та Івер Іверсен.
Ідіть. Вас же чекають.
Вони повернулися, кажу вам!
-Міністре. Івер Іверсен. -Дякую, сер.
ЧЕРЕЗ РІК ЕЙНАР МІККЕЛЬСЕН ТА НАЯ ГОЛЬМ ПОБРАЛИСЯ
ВІН ПРИСВЯТИВ СВОЄ ЖИТТЯ ГРЕНЛАНДІЇ
ІВЕР ІВЕРСЕН БІЛЬШЕ НІКОЛИ НЕ СТУПИВ НА АРКТИКУ
ЕЙНАР ТА ІВЕР ТОВАРИШУВАЛИ ДО КІНЦЯ ЖИТТЯ
НА ОСНОВІ КНИГИ «ДВОЄ ПРОТИ ЛЬОДУ» ЕЙНАРА МІККЕЛЬСЕНА
Переклад субтитрів: Жолудь Добровольський