ÆREN TILFALDER DEN, DER DELTAGER
HVIS HAN FEJLER, HAVDE HAN I DET MINDSTE MODET
THEODORE ROOSEVELT
I 1914 SEJLEDE ERNEST SHACKLETON OG 27 MÆND UD PÅ ENDURANCE
DERES DESTINATION VAR ANTARKTIS
Det var en drøm. Det var en skattejagt.
Men jeg tror ikke, at Shackleton tænkte på det materielle.
Det, skatten kan købe, er ikke målet.
Det er at finde den. At lede efter den.
Shackleton skrev til sin kone, at han ikke kunne beskrive,
hvor spændende det var at se steder og ting, som ingen har set før.
Min kære.
Det her er mit sidste brev, før jeg drager sydpå ud i det ukendte.
Jeg tvivler ikke det mindste på, at vi klarer det.
Hvorfor vi tager af sted kan jeg ikke svare på.
Hvad der driver en opdagelsesrejsende kan jeg ikke beskrive.
Den 21. januar 1915.
Vores position er foruroligende.
Den faldende temperatur fik vandet omkring skibet til at fryse til.
Der var risiko for, at vi ville fryse inde
og sidde fast i isflagerne omkring os.
Hvert skridt ud i det ukendte fører til nye mysterier.
Så længe der er et mysterium på denne klode,
er det både menneskets ret og pligt at løse det.
Tanken om at udforske og opnå et mål
og fortsætte ud over det findes i os alle.
Vi kunne høre bommen knække
så let som tændstikker af isens overvældende kræfter.
Jeg kan lide at gøre ting, der aldrig er gjort før.
Som Shackleton sagde, er problemer blot ting, der skal overvindes.
Hvis vi kommer ud af denne knibe med livet i behold, kan vi ikke klage.
Med Guds nåde vil det lykkes.
WEDDELLHAVET ANTARKTIS
-Godmorgen, Nico. -Godmorgen, Mensun.
Lasse.
Det er utroligt. Det er taget fra rummet.
I solskin får vi optiske billeder, som hjælper med navigering.
Vi bevæger os nok i dette område, for vi er allerede her.
Vi må give al den støtte, vi kan, til AUV-fyrene.
De vil arbejde døgnet rundt for at udforske søgefeltet.
Vi har kun 12 dage.
Hvis vejret holder, får vi måske ti dages forlængelse.
Men vi skal ud, inden isen fryser til igen.
Vi er ved de bredde- og længdegrader, som kaptajn Worsley angav,
og hvor han vurderede, at Endurance sank.
Succes venter. Dyk et. Kom så.
SØGEDYK 1 12 DAGE TILBAGE
Endurance er det mest omtalte skibsvrag i historien.
Måske også mere end Titanic,
som sank, to år før Endurance sejlede ud.
Jeg har arbejdet med skibsvrag over hele verden.
Fra Det Sydkinesiske Hav i øst til Caribien i vest.
Skibsvrag af alle slags fra alle tidsperioder.
Et græsk skibsvrag fundet i en vulkan ud for Siciliens kyst
kan være århundredets fund.
Et skibsvrag er bare et enormt artefakt.
Det hele er der.
De bedste tidskapsler i verden er skibsvrag.
Skibsvrag fortæller alt om menneskene.
Det her er Frank Worsley. Han var kaptajn på Endurance.
Harry McNish, snedkeren, James Wordie, geologen, Greenstreet.
Vi har deres dagbøger. De fortæller historien om Shackleton.
Jeg har læst alle dagbøgerne, og de fleste er ikke udgivet.
Det her er den første bog, jeg læste om Shackleton.
Jeg har den altid med.
Jeg fik bogen som belønning, tro det eller ej,
for fremmøde i søndagsskolen.
Som barn på Falklandsøerne føltes det, som om kontinentet Antarktis
var min baghave blot få hundrede kilometer væk.
Selveste den store mand. Bossen. Shackleton.
Jeg har den altid med.
Fint.
Held og lykke, Dan. Men er det en nål i en høstak?
-Hvor optimistisk er du? -Det er en nål i en høstak.
Det ligger på 3000 meters dybde i Weddellhavet.
Et af verdens sværeste steder at arbejde.
Vi håber, at vi finder skibsvraget af Endurance
og får en del af historien.
Det er nok det sværeste skibsvrag at finde.
Så ekspeditionen flytter grænserne for forskning og geografi.
Mit job er at sprede historien om, hvad vi laver på Agulhas.
I Shackleton og hans fotograf Hurleys ånd.
Og fortælle verden om dem med moderne redskaber som internettet.
Vi taler stadig om Shackleton, fordi det handler om overlevelse,
lederskab og samarbejde. Og også om fiasko.
Det var de opdagelsesrejsendes store tidsalder.
Vi havde ikke været nede i havets dyb.
Vi havde endnu ikke besteget verdens højeste bjerg.
Polarforskere i den æra var globale berømtheder.
De var rockstjernerne.
Shackleton foretog fire ekspeditioner til Antarktis.
I 1901 var han tredje officer på Scotts ekspedition.
Discovery-ekspeditionen.
Shackleton må have været noget særligt, selv i tyverne,
eftersom han overtalte Scott
til at tage en mand fra handelsflåden med til Antarktis.
De led frygteligt. De kom hjem på et hængende hår.
Især Shackleton var ilde tilredt.
Shackleton vendte hjem som invalid til Storbritannien.
Det skammede han sig over.
Han tilgav aldrig Scott, at han invaliderede ham i Antarktis.
Men i 1907 lykkedes det Shackleton at skrabe penge sammen
til sin egen ekspedition til Antarktis, Nimrod-ekspeditionen.
Han forsøgte at nå Sydpolen og kom så tæt på som 156 km.
Han kunne have nået målet.
Det gjorde han ikke, for han vidste, at hvis han gik det sidste stykke
ville hans mænd være omkommet.
Jeg kan ikke tænke på fiasko.
Men jeg må være fornuftig og beskytte dem, der er med mig.
Det må have været en svær beslutning for ham.
AMUNDSEN NÅEDE SYDPOLEN. HVOR ER SCOTT?
Efter erobringen af Sydpolen af Amundsen,
som med få dages margin kom Scotts ekspedition i forkøbet,
manglede der kun ét mål for rejsen til Antarktis.
At krydse Sydpolens kontinent fra hav til hav.
Shackleton overbeviste mange om,
at den største antarktiske rejse ventede forude.
Folk var nået til Sydpolen.
Men den største rejse var at krydse det antarktiske kontinent.
Shackleton fandt så sit skib.
Endurance blev bygget i Norge mellem 1911 og 1913.
Da Shackleton købte skibet, ændrede han navnet til Endurance.
Det afspejlede hans familiemotto: "Med udholdenhed erobrer vi."
Så samlede han en besætning.
Shackleton skrev i avisen, at alle kunne ansøge.
Han fik 5000 ansøgere, inklusive tre kvinder.
Nogle var forskere, som ville med for at forske.
Nogle var sømænd.
Jeg kom med på ekspeditionen ved et tilfælde.
Jeg drømte, at Burlington Street var fuld af isflager,
og at jeg navigerede et skib på den.
Det var en absurd drøm. Men sømænd er overtroiske.
Da jeg vågnede, skyndte jeg mig ned ad Burlington Street.
Et skilt fangede mit blik.
Der stod: "Britisk Transantarktisk Ekspedition."
Jeg gik ind i bygningen. Shackleton var der.
Så snart jeg så ham, vidste jeg,
at han var en mand, jeg ville være stolt af at arbejde med.
Han tog en forsker med. En meteorolog, der lige var kommet hjem fra Sudan.
Jeg havde kun en lille bekymring. Om jeg skulle tage min banjo med.
Han svarede med eftertryk: "Selvfølgelig."
Så min banjo, som jeg havde spillet på for folk i Sudan,
blev en del af min bagage.
Han krævede ikke antarktisk erfaring.
Han valgte en mand, fordi han så sjov ud.
Han søgte karakter, udholdenhed og alsidighed.
MANDSKABET PÅ SHACKLETONS EKSPEDITION
Shackleton sammensatte en besætning på 28 mænd, inklusive sig selv.
Masser af hunde til at trække slæder, hvilket ingen havde erfaring med.
Og en kat. På den anden side af Antarktis sendte han et andet skib.
De skulle lægge mad ud, som Shackleton og hans mænd kunne hente,
så de kunne undgå at sulte på anden halvdel af rejsen.
TYSK ARMÉ INVADERER FRANKRIG
Det var starten på første verdenskrig.
Han tilbød sit skib og dets besætning til landets tjeneste.
Han sendte et telegram til Churchill, som svarede:
"Fortsæt." Og det gjorde han.
AUGUST 1914 DAG 1
7881 SØMIL
Endurance ankom til Grytvikens hvalstation på South Georgia
den 5. november 1914.
Hvalfangerne på South Georgia bekræftede de ekstreme isforhold.
Hvalfangerne rådede os til at udskyde starten til senere.
Det råd ignorerede Shackleton. Han kunne ikke vende hjem.
Der var krig. Han ville miste besætningen og finansieringen.
Hans ry ville ikke overleve endnu en fiasko.
Jeg tror, at han slæbte sine mænd ud på en dødsdømt mission,
fordi han ikke kunne tage hjem.
7881 SØMIL
Shackleton forlod South Georgia den 5. december.
To-tre dage senere befandt de sig i isen.
Isforholdene det år var meget dårlige.
De begav sig mod Weddellhavets kyststrækning.
Isforholdene blev værre og værre.
De nåede 160 km, eller en dags sejlads, fra målet Vahselbugten.
Men den 18. sad de fast i isen.
Ekspeditionen var mislykket. Han ville krydse Antarktis
og havde ikke engang sat sin fod på Antarktis.
Der kan man se horisonten. Der er meget havis derovre.
Det er minus otte grader. Man kan se, at det fryser til mellem isflagerne.
Isen bliver hård, gammel, ujævn, ru og ujævn.
På det tidspunkt bliver det svært.
For mig er det knald eller fald.
Mensun Bound er en legende.
Han er en af verdens førende marinarkæologer.
Han vil ikke have, at hans karriere ender med fiasko.
Vi har forsøgt en gang før.
I 2019 kom vi til Antarktis for at lede efter Endurance.
Vi ved, at det er inden for rækkevidde.
Det føltes, som om hele mit liv havde stræbt efter det øjeblik.
Det var en utrolig følelse af opstemthed og lykke.
Og så gik alt galt.
Vi nåede utroligt nok frem til vragstedet,
for der var meget svære isforhold.
Det lykkedes os at søsætte vores AUV. Den virkede perfekt.
Men efter 30 timer holdt den pludselig op med at sende.
Vi havde mistet den og vidste ikke, hvad der var sket med den.
Vi ledte i tre dage uden at finde den. En stor fiasko.
Den AUV, vi mistede, kostede millioner af dollars.
Al planlægning og mange års arbejde gik i vasken.
Det var et af de værste øjeblikke i mit liv.
Jeg havde aldrig troet,
at jeg ville få en ny chance for at lede efter Endurance.
SØGEDYK 2 11 DAGE TILBAGE
Vi lærte af fiaskoen i 2019,
at det krævede en anderledes undervandsdrone at søge på havbunden.
Det var Nicos idé at fastgøre den til skibet med et fiberoptisk kabel.
Nico er en af de bedste undervandsingeniører i verden.
Mens dronen undersøger havbunden,
vil vi se Endurance dukke op i realtid på navigationsskærmen.
-Robbie, AUV'en er klar. -Okay. Send den af sted, Chad.
I Weddellhavet fungerer de traditionelle metoder ikke.
Her hersker isen.
Den store udfordring er at søsætte den under isen
og søge på havbunden på 3000 meters dybde.
Ingen havde gjort det før.
Det var helt nyt, hvad undervandsteknologi angår.
Vi har 15 sømil til stedet.
Vi burde være der klokken 17.00-18.00 i aften.
Hvordan er isforholdene, Lasse?
Der er områder med åbent farvand, men isen er tættere på stedet.
For AUV-operationen er det vigtigt, hvordan vi driver.
Vi skal have skibet i den rigtige side af søgefeltet
for at drive over vraget og ikke den anden vej.
I Weddellhavet har vi den såkaldte Weddell-hvirvelstrøm.
Havisen bevæger sig med uret i en enorm cirkel.
I gennemsnit driver isen 20 km om dagen her.
Skibet vil også drive med isen.
Isen var tæt pakket omkring Endurance
og strakte sig i alle retninger, så langt man kunne se fra masten.
Ugerne gik, og vi drev langsomt, men sikkert nordpå.
Kortet viser et spor, der ligner en beruset mands vaklen,
da vi flere gange krydsede vores eget spor.
Min største bekymring er, hvordan vi driver.
Hvor vil vinden og strømmen føre skibet hen
i de lange vintermåneder foran os?
Og kan vi bryde ud af pakisen tidligt nok
til at forsøge at krydse kontinentet næste år?
Shackletons forsøg på at rejse sydpå før vinteren slog fejl.
Nu skulle han overleve en brutal vinter
på det mest ugæstfri sted på Jorden.
FEBRUAR 1915 DAG 208
Den 24. februar opgav vi skibets rutiner,
og Endurance blev forvandlet til en vinterstation.
Ishytter blev bygget på isflagerne rundt om skibet,
og hundene blev lænket til hytterne.
Arbejdet med og træningen af hundene blev indledt.
Skoler i England hjalp ekspeditionen ved at købe hundespandene.
Og vi opkaldte en hund efter hver skole, der hjalp.
Shackleton satte optimisme højt, og det gjorde han nok ret i.
Uden følelsen, af at man vil overleve, og uden følelsen af formål
ville man bare give op.
Så de organiserede livet på en måde, der holdt moralen oppe
og holdt dem i live.
Hurley er mageløs.
Med glade australske bandeord
slentrer han rundt på de farligste og glatteste steder, han kan finde.
Han knipser og tager billeder af livet i massevis.
Shackleton var generationer forud for det, som alle unge ved i dag.
Uden filmbeviser er det ikke sket.
Så selvfølgelig tog han den nyeste teknologi med. Levende billeder.
Han tog en dokumentarist med.
Jeg var i den australske vildmark og filmede de indfødtes primitive liv.
Ernest Shackleton inviterede mig med på sin ekspedition.
Jeg anede ikke, hvad det indebar,
og jeg havde ikke ansøgt om at komme med.
Men Ernest havde længe været min helt, og jeg ville følge ham overalt.
Shackleton ville have historien ud. Omtale betød alt for ham.
Han var aldrig sikker på finansieringen.
Han måtte altid skrabe alt sammen.
Men han var håbløst uorganiseret og dårlig til at administrere penge.
Det var næsten et pyramidespil.
Han fik 20 pund her, og med dem betalte han en, han skyldte penge her.
Shackleton er bedst beskrevet
af et besætningsmedlem på anden rejse til Antarktis.
Han sagde, at han var en enestående og troværdig skurk.
Shackleton fik aldrig den position, han ønskede, i overklassen.
Han kom ikke fra aristokratiet. Han gik ikke på universitetet.
Shackleton voksede op i Irland. Hans far var landmand.
Så uddannede han sig til læge og flyttede familien til London.
Shackleton talte anderledes og blev mobbet i skolen i London.
Han ville desperat bevise sit værd.
Han forsøgte at blive politiker, men ingen stemte på ham.
Han forsøgte at blive forretningsmand, men forgæves.
Han havde to sider. En offentlig. Han havde fotografisk hukommelse
og kunne citere poesi. Shakespeare, Tennyson, Browning.
Han fik både tårer og jubel frem på offentlige møder.
Privat var han usikker. Han havde problemer med helbredet.
Han var et nervevrag. Han skrev til sin kone:
"Det her er for overvældende."
Min kære, af og til ønsker jeg næsten, at jeg ikke var taget sydpå
men var blevet hjemme og havde levet et stille liv.
Jeg er en fiasko i hjemmet og ikke en ideel ægtemand.
Jeg er kun god til at udforske og intet andet.
Men Emily støttede ham.
Emily Shackleton sagde: "Man kan ikke have en vild ørn i en lade."
Han var nok en ret skuffet mand.
Ingen af hans planer gik, som han havde håbet.
Men han var nødt til konstant at rejse til Antarktis.
Det var den eneste måde at forblive relevant og berømt på.
Han var nødt til at vende tilbage til det værste sted på Jorden
for at bevare sin status derhjemme.
Joe, havbunden flader ud.
Modtaget.
-Er vi klar til at indlede missionen? -Ja.
Nu gælder det. I dag sker det.
Skal jeg bare holde øje? Du er ikke så påvirket nu.
Vi bevæger os.
-Modtager du data? -Ja.
Det er godt. Der er havbunden.
Havbunden er flad, hvilket er godt for os.
Gennem fordybningen der.
-Perfekt til at finde et vrag. -Netop.
De eneste sonardata i verden af dette sted.
-Vi er de første. -Ja!
Din skøre plan er ved at give pote.
Lad os gennemgå, hvad vi ser med fartøjet på havbunden.
Primærsensoren er en sidesøgende sonar.
Det her er en lavfrekvent sidesøgende sonar af et vrag,
der er på størrelse med Endurance.
Det ser ikke ud af meget,
men sådan vil Endurance se ud på skærmen.
To meter under overfladen, 40 meter agter.
40 meter under overfladen.
Træk langsomt, når jeg siger til.
En rejse til Antarktis kræver et exceptionelt team.
Jeg har arbejdet med mit team i næsten 25 år.
Vi har lært hinanden at kende og er kommet tæt på hinanden.
Vi har lavet nogle imponerende projekter.
Vi har sat flere verdensrekorder.
Endurance22 er min første ekspedition til Antarktis.
Det er første gang, jeg er til søs, siden min kone døde.
Séverine døde af kræft i 2017.
Det var den sværeste tid i mit liv.
Så det er godt for mig at komme til søs igen.
Vi er som en familie.
Jeg siger altid, at jeg er storebror, men det er de ikke enige i.
Så ja, jeg er teamets far.
Hvis vi finder skibsvraget, er det teamets succes.
Men hvis vi fejler, er det min fiasko.
Fordi jeg var lederen.
I midten af februar faldt temperaturen til minus 20 grader.
Alle forholdsregler blev taget for at forberede skibet til vinteren.
Men Endurances besætning nægtede at opgive deres sædvanlige munterhed.
Vores gode humør skyldes i høj grad den orden og de rutiner,
som sir E etablerer.
Vi havde hver vores opgaver.
Jeg havde travlt med at holde øje med temperaturen fire timer i træk
og notere atmosfærisk tryk, vindstyrke og retning.
Vores kahytter på dækket blev for kolde, da temperaturen faldt.
Lasten blev ryddet på mellemdækket, hvor vi byggede små rum,
hvor vi boede i vintermånederne.
Det fik navnet The Ritz, og officersmessen blev kaldt Stalden.
The Ritz var et område, hvor medlemmer kunne slappe af, læse,
spille kort og fordrive tiden.
Vores appetit var enorm, og den mad, vi havde lyst til,
ville næppe tiltale civiliserede smage.
Sælspæk var vores største delikatesse, og jeg spiste det ofte råt.
Vores skik er at skåle for forlovede og koner hver lørdag aften,
hvilket alle gør med eftertryk.
Ved midnat fik vi varm kakao og ønskede sir Ernest tillykke
med hans 41-års fødselsdag.
Vi sagde farvel til solen den 1. maj og levede så i skumring,
der blev efterfulgt af vinterens mørke.
Det er deprimerende, når solen forsvinder i polarområderne.
Lange måneder med mørke indebærer psykisk såvel som fysisk belastning.
En form for vintersolhvervsvanvid har manifesteret sig.
Alle i besætningen ønskede at få håret barberet af.
Det skabte stor munterhed.
Vi ligner en last fyldt med fanger.
Første officer Greenstreet bankede på døren.
Han sagde til Shackleton: "Stykket kan begynde, når De er klar."
Shackleton sagde: "Om fem minutter kan De sige, at jeg kommer."
Greenstreet anede ikke, at få minutter tidligere
havde den store opdagelsesrejsende fortalt mig den tragiske nyhed.
Han sagde: "Skibet kan ikke overleve det her, skipper."
"Det er kun et spørgsmål om tid."
"Det, isen tager, beholder isen."
Vi bliver hjemløse på den øde pakis, som så få vender hjem fra.
For mændene var Shackleton den glade høvding,
der førte dem ud på et succesfuldt eventyr.
Få minutter senere sad vi på The Ritz og lo
ad en varieté, som vores mænd så dygtigt havde produceret.
Skibet var for dem, og for mig, blevet universets midtpunkt.
Hvordan skulle de klare sig uden skibet?
Forestil jer at være her i en lille træbåd.
Ingen GPS, ingenting. Og så siger ekspeditionslederen:
"Vi sidder forresten fast. Vi må tilbringe vinteren her."
Og man tænker: "Herligt. Min kone slår mig ihjel."
LUFTFUGTIGHED 75
Alt er perfekt.
Fartøjet er klar. Alt er klar. Linen er klar.
Men skibet sidder fast i isen.
Det er virkelig frustrerende. Vi kan ikke nå næste dyksted.
Og vi mister tid.
Vær tålmodige.
-Tålmodige, ja. -Ja, det siger de.
Det er helikopterbrændstof. Der er 20.000 liter i den.
De bruger en teknik,
hvor de svinger containeren fra side til side over stævnen
for at rokke skibet, så det løsner sig.
De tager containeren om bord igen nu. Så begynder de at bevæge sig fremad.
De kommende to dage driver vi stabilt i denne retning.
Så ændrer strømmen kurs.
Hver sjette time får vi en ny prognose.
Bare for at give jer et indtryk af den usikkerhed, vi har med at gøre.
Antarktis' miljø er et meget specielt sted.
Man er helt afskåret.
Det er, som om man træder ud af den virkelige verden.
Jeg tror, at det er min 25. ekspedition til Antarktis.
Det er vanedannende at tage til Antarktis. Spørg bare min kone.
Når man har set det, vil man altid tilbage igen.
SØGEDYK 5 9 DAGE TILBAGE
Shackleton havde også en trang til at vende tilbage til Antarktis.
Det er svært at finde en med mere antarktisk erfaring end John Shears.
Han var logistikchef for British Antarctic Survey,
den britiske gruppe, der foretager antarktiske operationer.
Han har fået polarmedaljen af dronningen.
Det er den samme medalje, som Shackleton modtog.
Jeg begyndte at rejse på ekspeditioner, da jeg var 17-18 år.
Så fortsatte jeg på universitetet.
Jeg kommer fra en landbrugsfamilie i Devon i England.
Jeg stod min bedstemor nær. Hun fik aldrig chancen for at rejse.
Da min bedstemor var barn, besøgte hun museet i Exeter.
De havde en antarktisk udstilling. Den huskede hun altid.
Det var første gang, jeg hørte om Ernest Shackleton.
Min bedstemor ønskede, at jeg og mine brødre skulle opleve verden.
Og jeg har været i Arktis og i Antarktis
i løbet af to generationer.
AUGUST 1915 DAG 366
Den 1. august 1915.
Klokken 10.00 begyndte isflagerne at bevæge sig omkring os
og pressede is ned under skibet, som begyndte at krænge mod styrbord.
Vi følte os som pygmæer, mens flere millioner tons is
blev knust ubønhørligt omkring os.
Jeg tænkte for mig selv: "Hvor længe kan det her holde?"
Alt tømmeret var tæt på bristepunktet.
Dækkene gabte. Døre ville ikke åbne eller lukke.
Gulvbrædderne bulnede, og jernpladerne i maskinrummet
bulede ud og løsnede sig.
Alt var under ekstremt tryk.
De lyttede til musik, da det skete. De kunne mærke trykket bygge sig op.
Det var som et jordskælv. Skibet rystede, da isen pressede på.
Trykket i løbet af dagen steg til en enorm kraft klokken 16.00
og knuste ror, rorstolpe og agterstolper.
Skibet tog hurtigt vand ind.
Jeg startede pumperne og fik dampen op og lænsepumperne i gang klokken 20.00.
Vi pumpede i tre dage og nætter uden søvn.
Men vi kunne ikke pumpe skibet tørt.
Så skete der noget mærkeligt.
I månedsvis havde vi ikke set nogen kejserpingviner.
Nu dukkede der pludselig otte op, som gik langsomt mod skibet.
Vi havde altid troet, at fuglene var stumme.
Men nu begyndte de at skræppe op. Det lød som en sørgesang for skibet.
Effekten af dødsskrigene var ildevarslende og skræmmende.
Den 26. oktober var det slut.
Alt håb om at opnå vores mål forsvandt.
Shackleton tog krisen i stiv arm.
Han gav ordrer, som om vi skulle ud på en slædeekspedition.
For Shackleton var det ikke kun en utrolig farlig udvikling.
De var nu i livsfare.
Men det var også et tegn på ekspeditionens fiasko.
Det var nok Shackletons lavpunkt.
Jeg tror ikke, at det kan blive værre. Det kan det rent fysisk.
Men for Shackleton var det lavpunktet.
Han vidste, at det var enden på hans drømme.
Der var ingen beskyttelse mod sneen og de isnende vinde.
De havde en hård første nat. De slog lejr på isen.
De trak lod om pelssoveposerne. De havde ikke nok.
Tre gange den nat revnede isflagen under vores telte.
Tre gange måtte vi flytte.
Jeg kunne ikke sove. Jeg gik frem og tilbage i mørket.
Opgaven var nu at sørge for alles sikkerhed.
Han skiftede mening. Ingen vandretur over Antarktis.
På de 12 timer skiftede han fuldstændig indstilling.
Fra det øjeblik var han fokuseret på at få mændene hjem.
Ved daggry næste morgen lavede Shackleton og Wild,
som gode samaritanere, te til alle.
De gik rundt med den til alle teltene.
'Shackleton holdt en tale, som kun han kunne holde.
Han sagde, at de ikke skulle bekymre sig om tabet af skibet.
Han forsikrede dem om, at med hårdt arbejde og loyalt samarbejde
kunne de komme i land.
Talen virkede med det samme. Stemningen steg.
Vi ville forsøge at krydse isflagerne
til en lille ø, som hed Paulet Island.
Det var nødvendigt at tage bådene med,
da den sidste del af rejsen ville foregå til søs.
Så alle begyndte at forberede sig på slædeturen.
Nu blev der uddelt et sidste sæt tøj.
Det bestod af Burberry-dragter over tykt, varmt undertøj,
et par almindelige bukser og en tyk trøje.
Shackleton besluttede at efterlade al overflødig vægt.
Endnu en gang førte han an, da han kasserede et guldur,
et cigaretetui af guld og adskillige guldmønter.
Jeg rev forsiden af Biblen ud, som dronning Alexandra havde givet skibet,
og som hun havde skrevet på.
Ordren var, at personligt udstyr ikke måtte overstige et kilo per mand.
Kun det absolut nødvendigste måtte tages med på marchen.
Da vi havde forladt skibet, hørte jeg Shackleton kalde på mig.
"Hvad er der, sir?" spurgte jeg. "Din banjo," svarede Shackleton.
Det her er den banjo, som Shackleton reddede, før skibet sank.
Han kaldte den medicin for sjælen.
Næste dag påbegyndte vi vandringen vestpå.
Hundene trak forsyningerne på de syv mindste slæder.
Jeg og 16 mænd trak vores tre både på de største slæder.
Bådene vejede cirka et ton hver med udstyr.
Vandringen var frygtelig, arbejdet var forfærdeligt,
og vores fremfærd var for langsom i forhold til den energi, vi brugte.
De nåede ikke ret langt. To dage senere gav de op og slog lejr.
Vores nye lejr, som vi kaldte Ocean Camp,
lå cirka 2,5 km fra Endurances vandgrav.
Det stakkels mørkekammer var knust.
Det lå begravet under 1,8 meter grødis.
Men hvad gør man, når man har en begravet skat til 20.000 pund
under 1,8 meter grødis?
Jeg dykkede ned og ledte efter kasserne.
Den første fandt jeg hurtigt.
Jeg tog en pause og dykkede ned igen og kom op med endnu en kasse.
Skibet begyndte at bevæge sig voldsomt under trykket fra isen.
Så vi skyndte os tilbage til isflagen, så hurtigt vi kunne.
Shackleton vendte tilbage til skibet en sidste gang og tog nødbluspistolen.
Hurley, Wild og jeg gik om bord på skibet.
Vi sagde farvel og affyrede en raket som afsked.
Det var Shackleton selv, der først så skibet begynde at glide.
Han så skorstenen vride sig.
Vi løb ud på udkigsplatformen, der var rejst.
Derfra så vi enden for det skib, som havde bragt os så langt,
og som havde kæmpet så bravt, som et skib nogensinde havde kæmpet.
Shackleton sagde stille til mændene: "Hun er væk, drenge."
Shackleton havde slået fast,
at det, han forventede af dem, var optimisme, optimisme, optimisme.
Hvordan kunne de i det øjeblik ikke
have tænkt på, hvor store deres overlevelseschancer var?
For man må sige, at chancen for at overleve var forsvindende lille.
SØGEDYK 6 9 DAGE TILBAGE
Okay, lad os finde Endurance.
Vi skal finde det nu. Jeg vil ikke have, at det andet skiftehold gør det.
-Har vi alle dataene? -Ja, vi er klar. Lad os starte.
Der er en overtro i vores branche.
Hvis man ikke tror på det, så sker det ikke.
Så vi forsøger at tro på det og sige:
"Heldet vil vende. Vi må kunne finde det."
Det synker.
-Kom så. -Det er et skibsvrag.
Kom så!
Åbn baren!
-Ja? -Godmorgen, Mensun.
-Noget nyt? -Godt nyt.
John!
Vi bliver knust, hvis det er en bunke sten.
Jeg laver sjov. Det kan det ikke være.
Det her er det store øjeblik. Vi har fundet vraget af Endurance.
-Er vi helt sikre? -Du godeste. Ja!
Jeg tror det først, når jeg ser det.
Angående det …
Eftersom fartøjets batterier er ved at løbe tør,
har vi ikke kunnet følge de normale procedurer og filme vraget.
Så nu må vi sikre dataene på næste dyk.
-Hej, de herrer. -Hej.
-Kan nogen vise mig det? -Ja.
-Hold da op. -Lige der.
-Se der. -Det lå blot 400 meter mod nord.
-Fra Worsleys position? -Ja.
Jeg kan næsten ikke fatte det. Worsley er fantastisk.
Tak skal I have.
Det er det bedste øjeblik nogensinde. Jeg er så stolt
og glad for at dele det med jer. Ja.
Hurra!
Jeg har vekslet mellem optimisme og pessimisme.
Ja, sådan var det.
Men vi er lige der, hvor Frank Worsley sagde, at det sank.
Jeg har aldrig oplevet, at et vrag lå der, hvor man sagde, at det lå.
Men her er det.
- Hvad tror du, Nico? - Jeg ved det ikke.
Jeg har indikationer, men ingen beviser.
Jeg kan ikke lide gråzoner. Jeg kan lide sort og hvidt.
65 grader, 16,5 syd.
52 grader, fire vest. Intet nyt.
Tålmodighed. Tålmodighed. Tålmodighed.
Vores håb var at drive nordpå til kanten af isflagerne.
Og så, når isen var løs nok,
at tage bådene og ro til det nærmeste fastland.
FEBRUAR 1916 DAG 552
Den 3. februar. Kakaoen har været sluppet op et stykke tid nu.
Vi er næsten løbet tør for te.
Snart er vores eneste drik mælk. Maden består stort set kun af kød.
Vi måtte fange pingviner og sæler, før vi kunne lave mad.
Vi var nødt til at lave et komfur.
Vi lavede et komfur af skorstenen, kagedåser og en malerbøtte.
Det tog mig otte timer at lave et måltid.
På de otte timer smeltede bunden, og komfuret væltede.
Det gjorde ikke noget. Intet gik til spilde.
Jeg samlede alt op igen og kom det i gryden.
De måtte spise det eller klare sig uden.
Monotonien begynder at gå os på nerverne.
Der er intet at lave, ingen steder at gå hen. Moralen daler,
når der ikke er noget at lave, og man ikke kan gøre noget ved det.
Så begyndte de at skændes.
Tirsdag den 28. marts.
I morges skete der ubehagelige ting, da vi stod op.
Greenstreet spildte sin dyrebare varme mælk, og han brød sammen.
I stilhed gik alle derhen og hældte lidt mælk op i hans kop.
Det viser virkelig, hvor anspændte de alle var.
Men også, at de passede på hinanden.
SØGEDYK 8 7 DAGE TILBAGE
Perfekt.
Robbie, alt er sikret, og der er ingen løse reb.
Du kan dykke nu.
Modtaget. Dykker til 100 meter først.
Dette dyk kan være forskellen mellem påstanden om at finde et vrag
og at se Endurance.
Skal vi foretage en hurtig inspektion?
-Ja tak. -Okay, jeg begynder at vende.
Nu kommer det.
Ja.
-Er vi ved målet nu? -Ja, det tror jeg.
Det ligner bare havbund.
Stop.
Det ligner en ske, der stikker op. Se formen.
-Jeg tror, at det er en sten. -Det ligner et stykke træ.
Det kan være træ. Det kan være en planke.
Optagelserne er ikke så tydelige, men vi kan ikke se noget skibsvrag.
Det nytter ikke at blive dernede.
-Fortsæt eftersøgningen. -Vi genoptager søgningen.
Der ligger vragrester dernede. Det kommer fra skibsvraget.
Så det er dele af skibet, men ikke skibet.
Ja.
Det føltes, som om mit hoved og hjerte blev knust.
Jeg kunne høre Shackleton le et sted i baggrunden,
fordi vi havde dummet os.
Og pludselig startede uret, som var stoppet, igen.
Tik, tik, tik, tik.
Nu kæmper vi igen mod uret.
Op!
SØGEDYK 9 6 DAGE TILBAGE
Sidesøgende sonar kan virkelig narre en.
Vi har begået store fejl før.
Vi fandt ubåden, men vi genkendte den ikke.
Vi troede, at det var en klippe. Det var en dyr fejl.
Nogle gange går det ikke, som man vil. Det har vi sikkert alle prøvet.
Man må komme sig over modgangen. 2019 var et mareridt.
Du skrev i din blog, Mensun, at vi kom hjem med halen mellem benene.
Sådan ville jeg ikke have formuleret det, men det gjorde vi. Og her er vi.
Nogle gange må man fejle for at få succes.
MARTS 1916 DAG 580
Vi havde kun mad til fire uger.
Vi havde intet til at holde kulden væk, ud over linnedtelte.
Vi bliver sløve og spilder vores liv, mens hele verden er i krig,
og vi aner intet om, hvordan det går.
På grund af madmanglen, og fordi vi selv havde brug for maden,
var jeg nødt til at beordre, at hundene skulle skydes.
Jeg skød Sirius i dag.
Det var svært at gøre en ende på dette smukke, unge dyr,
som altid mødte mig med glæde.
Min hånd rystede så meget, at det krævede to kugler at dræbe ham.
Stakkels dyr.
De yngste hvalpe, der var født om bord, blev skudt.
Det samme gjaldt Mrs. Chippy, snedkerens kat.
Det var ikke en fornøjelse at spise de seje, gamle hunde.
Men de små hvalpe var møre.
Man skulle tro, at opdagelsesrejsende er koldblodige mennesker.
Især hvis man bemærkede, at munden løb i vand, når der burde komme tårer.
Sulten får os alle ned på samme niveau som andre arter.
APRIL 1916 DAG 618
Den 9. april sprækker isflagen igen, og situationen er uholdbar.
De kan ikke leve på de små isflager, så de bruger bådene.
At begive sig ud i de åbne både er noget af det værste, man kan gøre.
Shackleton anførte en båd, Hudson den mindste,
og jeg anførte den tredje.
Vi stødte straks på problemer.
Vi sejlede langs en bred korridor.
Shackleton var forrest, da vi hørte ham råbe og pege mod bagbord.
Jeg kunne ikke tro mine egne øjne.
Isen strømmede mod os som en flodbølge.
Vi råbte til båden bag os og roede for vores liv.
Vi slap begge væk fra nedslagsstedet.
MALERI AF GEORGE MARSTON
Rejsen blev meget sværere efter det.
Mændene fik diarré. Deres drikkevand var forurenet.
Deres tøj frøs fast til dem.
Deres fødder var helt nedsænkede i iskoldt havvand.
Håbet steg inden middagens positionsobservation.
Worsley plottede solen.
Det var en stor skuffelse.
I stedet for at gøre fremskridt opdagede de til deres forfærdelse,
at de var 50 km øst for det sted, hvor de startede.
På grund af vindretningen
blev Elephant Island hurtigt det mest oplagte mål.
ELEPHANT ISLAND DEN 9. APRIL
Vinden tager til, så vi må op på en isoleret isflage
og bede til, at den forbliver hel natten over.
Ingen søvn i 48 timer. Alle er våde, kolde og elendige.
Da vi vågnede næste morgen, var havet uroligt.
Isen havde lukket sig om os, og vi blev pisket af isflagerne.
Vi så ud til at være fortabte.
Og for at gøre sagen værre sprak isflagen på midten.
Vi troede, at det var slut.
Vi skulle alle lige til at give hinanden hånden og sige:
"Okay, venner. Det er slut. Det var en god kamp, så længe den varede."
Så skete der et mirakel.
Isen begyndte at trække sig væk fra vores isflage på grund af strømmen
og efterlod os på åbent hav.
Det er en chance ud af en million, som af og til kommer i rette øjeblik.
Shackleton var nu meget bekymret for mændenes tilstand.
Vi havde alle svulmede munde, og vi kunne knap nok røre maden.
Vi var meget tørstige nu. Vi fik midlertidig lindring
ved at tygge på råt sælkød og synke blodet.
Men tørsten kom tilbage på grund af saltet i kødet.
De så Elephant Island om eftermiddagen.
Det var for farligt at nærme sig om natten.
Så de valgte at binde bådene sammen og vente ude på havet.
Jeg var søsyg den nat og meget dårlig, gennemblødt, kold og syg.
McLeod brummede hele natten.
Mændene forbandede hinanden, havet, båden og alt, der kunne forbandes.
Da opdagede Perce Blackborow forfrysningerne på sine tæer.
De var alle fortvivlede.
Frank Wild sagde, at den nat var halvdelen af mændene vanvittige,
hjælpeløse og opgivende.
Vi har udvidet søgningen mod nord, men vi har ikke fundet noget endnu.
Her er der noget af Endurance.
Det er det eneste, vi kan sige.
Nu skal vi dække så meget som muligt på så kort tid som muligt
og forsøge at dække hele søgefeltet.
SØGEOMRÅDE
SØGEDYK 10 6 DAGE TILBAGE
5 DAGE TILBAGE
4 DAGE TILBAGE
3 DAGE TILBAGE
2 DAGE TILBAGE
SØGEDYK 17 1 DAG TILBAGE
-Hvad kan vi gøre for at finde vraget? -Jeg ved det ikke.
Hvad mere kan vi gøre?
Jeg talte med Falklands Maritime Heritage Trust
om at give os en forlængelse. De sagde ja. Vi får ti dage mere.
Men det hele afhænger af din dømmekraft som kaptajn.
Om det er sikkert nok at blive.
Jeg er ikke imod det. Det er isen, der bestemmer.
Så vi gennemgår det hver time med dig.
Jeg må bare sørge for,
at vi ikke bliver for længe og bliver en ny Shackleton.
10 DAGE TILBAGE
SØGEDYK 18
Elephant Islands kyst var en barriere af klipper og gletsjere.
Vild og barbarisk og ubeskrivelig.
Man ville ikke genkende de mænd, der gik i land på Elephant Island,
i forhold til dem, der satte sig i bådene ugen før.
Afkræftede og udmattede med svære forfrysninger.
Vi var ældet 20 år på en uge.
Mange led af midlertidig forvirring og vandrede formålsløst omkring.
Andre rystede som i krampe.
De lo støjende og samlede sten op og siede småsten mellem fingrene
som griske guldgravere, der har fundet guld.
Forestil jer vores glæde over at sætte fod på fast grund
efter 170 dage på en drivende isflage.
Allerførst tog vi noget at drikke.
Om jeg så bliver 100 år, glemmer jeg aldrig følelsen
af den varme drik i halsen.
Jeg ønskede, at jeg havde en girafhals og kunne forlænge den dejlige følelse.
"Gudskelov har jeg ikke dræbt nogen af dem,"
sagde Shackleton i vores første private samtale på Elephant Island.
Shackleton havde altid fastholdt, at det ultimative ansvar
for alt, hvad der skete os, var hans og hans alene.
Hans indstilling var næsten patriarkalsk.
Det kan have bidraget til mændenes urokkelige hengivenhed over for ham.
Vores første opgave var at bygge en hytte.
Vi stablede nogle sten og vendte de to små både på hovedet
og proppede is og sne i sprækkerne.
Det var en forfærdelig lille hytte. Vi havde intet lys i starten.
Så lavede vi en lille lampe ved at koge sælspæk ind
med et stykke snoet bandage som væge.
Lampen brændte med en lille flamme, som fik mørket til at virke mørkere.
Shackleton indså hurtigt, at de ikke kunne blive der.
Hvalfangerne kom aldrig dette sted. Ingen ville redde dem der.
Hvis vi blev, ville vi dø langsomt af sult eller kulde.
Det var en desperat situation. Men igen skred vores leder til handling.
Han besluttede, at deres eneste realistiske udvej var
at tage fem veltrænede, stærke sømænd med sig
og med vindens hjælp foretage en 1300 km lang rejse
over verdens mest skræmmende hav mod South Georgia,
hvor de kunne søge hjælp og så komme tilbage og redde de andre.
"Jeg er bange for, at det er et falsk håb," sagde han.
"Jeg beder ikke nogen tage med, som ikke har overvejet risiciene nøje."
Da han holdt op med at tale, meldte alle sig frivilligt.
Fem af os blev udvalgt.
For at forbedre oddsene foretog han nogle ændringer
på den største og mest sødygtige redningsbåd, James Caird.
Han forstærkede siderne med ekstra planker.
De dækkede en del af den åbne båd med kanvas.
De fyldte bunden af båden med ballast
og satte en mast fra en anden båd ned i kølen, så den ikke bøjede sig.
Den 23. april.
Caird er næsten færdig. Med Guds vilje sejler den i morgen.
Det er grusomt at stå foran sine kammerater.
Mænd, der har været gennem tykt og tyndt med dig.
Og at indse, at det nok er sidste gang.
Og at vide, at hvis du ikke kommer tilbage, sulter de ihjel.
Klokken 12.30 hejste Caird sejlet til tre hurraråb fra stranden.
Vi lod, som om vi var i godt humør, da vi jublede og vinkede.
Selv om vi i vores hjerter følte os mærkeligt forladte.
Koldt. Koldt. Koldt.
Isen stopper den. Den fryser bare.
Det er iskoldt, og drengene arbejder derude uden at beklage sig.
Men de begynder at blive trætte, og det tærer på en.
SØGEDYK 21
Kom nu.
Bare nogle vragrester med en pil ville være rart.
SØGEDYK 23
Vi finder ikke noget, og snart styrtdykker temperaturen.
Så må vi afbryde søgningen.
SØGEDYK 25 6 DAGE TILBAGE
-Det er lidt nedslående nu. -Ja.
-Vi stopper. -Okay. Det slutter her.
Det var altså ikke der.
Forhåbningerne er skyhøje.
Og så får man et slag i ansigtet og falder igen.
-Dagene er ved at slippe op. -Ja.
Den 24. april drog Shackleton af sted. Det var ikke en dag for tidligt.
Dagen efter var Elephant Island omgivet af is.
De ville have været fanget endnu en vinter.
Havet syd for Kap Horn midt i maj
er kendt som verdens mest stormfulde havområde.
Vores båd var så lille, og havet var så stort.
Sejlet hang ofte slapt ned, når der var vindstille mellem to bølgetoppe.
En stor bølge slog ind over os, og vandet bruste omkring os,
og det føltes, som om vi var under et vandfald.
Vandet i bunden af båden fik vores ben og fødder til at hæve,
blive hvide og miste al følelse.
På Elephant Island ventede 22 mænd på redning,
som kun vi kunne skaffe dem. Deres situation var værre end vores.
Hytten var trang, mørk og beskidt. Vi var også mørke og beskidte.
Vi havde hverken brød eller kiks. Nogle gange gik der flere dage,
uden at sæler eller pingviner dukkede op på øen.
Få mennesker i verden har været så sultne som os og overlevet.
Livet her er næsten uudholdeligt.
Vi beder til, at Caird når South Georgia og kommer med hjælp.
Worsley siger, hvordan de skal styre, hvis de vil nå South Georgia.
Hvis de sejlede forbi South Georgia, var der intet før Afrikas kyst
tusindvis af kilometer væk. De ville dø et sted i Sydatlanten.
Ved midnat stod jeg ved roret og så en stribe klar himmel.
Jeg råbte til mændene, at det klarede op.
Så indså jeg, at det, jeg havde set, var den hvide top på en enorm bølge.
Jeg råbte: "For Guds skyld, hold fast!"
Jeg havde aldrig oplevet en så gigantisk bølge.
Men på en eller anden måde holdt båden, halvfuld af vand.
Vi udnyttede energien hos de mænd, der kæmpede for livet.
Først klokken 03.00, da vi næsten var helt stivfrosne,
lykkedes det os at tænde op og lave noget varmt at drikke.
De begyndte at se positive tegn.
De så havfugle, som de vidste holdt sig tæt på land.
Klokken et om eftermiddagen så vi South Georgias tinder forude.
Men da de kom til South Georgia, var de på den forkerte side af øen.
Målet var den anden side, hvor hvalfangerstationerne lå.
Shackleton troede, at Vincent og McNish var døende.
Han kunne ikke risikere at sejle hele vejen rundt om South Georgia.
De stoppede i skumringen.
De kunne ikke gå i land uden at kunne se ordentligt.
Pludselig vendte vinden og blev til en voldsom storm.
Masten bøjede sig i stormen, og vi troede, at den ville knække.
Stævnplankerne i hver side gav efter, og vand sprøjtede op i båden.
Chancen for at overleve natten virkede lille.
De fleste af os havde en følelse af, at enden var meget nær.
Men netop da det så værst ud, vendte det.
Vinden vendte pludselig.
Jeg forundres ofte over den tynde linje mellem succes og fiasko
og en pludselig drejning, der fører fra katastrofe til relativ sikkerhed.
Den 10. maj sejlede de endelig ind mellem klipperne.
De gik i land og slæbte sig op på stranden.
En nat til på havet, og de ville være omkommet.
-Det er stadig… -Svært at finde.
Den lyseblå linje er det afsøgte område,
og det sidste store område er den sydlige kanal.
Næste dyk bliver nok i denne firkant. Så begynder vi at bevæge os østpå.
Og hvad så? Skal vi blive længere sydpå?
-Indtil videre dækker vi firkanten. -Okay.
SØGEDYK 26 6 DAGE TILBAGE
Nu sker det. På dette dyk finder vi Endurance.
Vi har kun få dage tilbage. Vinteren er på vej.
Alle om bord begyndte at drøfte,
hvordan Worsley vidste, hvor skibet sank.
Det var blot hans vurdering.
Han havde ikke fået en position i tre dage.
Først dagen efter at skibet sank, fik han en position.
Så hvor meget drev skibet i mellemtiden? Det var udfordringen.
Vi har lige fået en idé.
Vi kan bruge datasættet ERA-20, et stort europæisk projekt,
til at beregne klima og vejr de sidste 100 år
baseret på vejrstationsdata.
Så beregnede vi, hvordan Endurance kan have drevet
omkring den 21. november.
Ifølge den beregning forliste skibet i den sydlige udkant af området.
Desuden fik John og jeg den idé at undersøge
Husseys meteorologiske observationer fra den dag.
Husseys observationer er gode, men de dækker ikke natten.
Så jeg lagde dataene ind i et program fra Reanalyses,
som giver os vejrdataene baglæns.
Og vi er ret sikre på,
at mellem den 18. og 22. drev Endurance sydpå.
Det havde Worsley ikke mulighed for at observere.
Så vi må dække den sydlige del af søgeområdet, hvor du peger.
Nico, du er meget stille.
-Du tager bare det hele til dig. -Ja.
Jeg er som en gammel computer.
Når jeg tænker for meget, fryser skærmen.
SØGEDYK 28 5 DAGE TILBAGE
Godt?
Set i lyset af den undersøiske operation
er spørgsmålet, hvorfor vi opdager det nu
og ikke for et år siden?
Vi mangler 30 procent af søgefeltet, og så kommer han med en forudsigelse.
Det ligger ikke et sted, vi allerede har undersøgt.
Så det er et sted, vi ikke har været, eller et andet sted.
Det er ikke en forudsigelse. Det kunne jeg også forudsige.
Jeg gik ikke på universitetet for at lære,
hvilken is der er bedst i min gin og tonic.
Hvor mange procent har vi dækket? Cirka?
73 procent.
Vi har snart ikke flere søgeområder tilbage.
Nu hvor vi har en driftsprognose,
skal vi knytte det til det område, vi har.
Hvis vi bruger driftsmodellen ud fra vragdelene,
kan skibsvraget ligge hvor som helst herfra og hertil.
Men hele det område er allerede dækket, bortset fra …
-Bortset fra dette lille sted. -Så vi må søge i det område.
Som dagene går, tænker jeg mere og mere:
"Hvordan kan man være en del af Shackletons historie og give op?"
Shackleton var nu på den afsides, ubeboede side
af en af Jordens mest isolerede øer.
Han var nødt til at komme om til hvalfangerstationerne.
Jeg indså, at McNish og Vincents tilstand
forhindrede os i at tage ud på havet igen.
Alternativet var at forsøge at krydse øen.
Øen South Georgia var aldrig blevet krydset af nogen.
Hvalfangerne betragter landet som utilgængeligt.
Shackleton vidste, at det var et desperat sats at krydse bjerget.
Worsley og Crean ville komme med mig. Efter et samråd
valgte vi at efterlade soveposerne og tage turen uden oppakning.
Vores oppakning var tre dages mad slynget om halsen i en sok,
den gamle Primus-lampe, en økse til at hugge trin i isen med,
mit lille kompas og et kort over South Georgia.
Snedkeren hjalp mig med at komme skruer i støvlernes såler
for at stå bedre fast på isen.
Han ville indlede en nonstopmarch, så snart vejret klarede op.
Livet på Elephant Island var grusomt. Mændene led frygteligt.
Ofte, når vi næsten havde spist vores sidste mad, dukkede noget op.
En sæl eller nogle pingviner. Så kunne vi igen klare os nogle dage.
I dag foretog McIlroy en operation på Blackborow
og amputerede alle tæer på venstre fod.
Vi fik steriliseret instrumenterne ret godt.
Vi havde ingen sterile dragter at tage på.
Vi klædte os bare af ind til undertrøjen.
Jeg var en af de få, der overværede operationen. Det var interessant.
Staklen klarede det storartet, og operationen foregik uden problemer.
Klokken 14.00 fredag den 19. maj var vejret fint og klart,
og månen lyste klart.
Shackleton sagde: "Vi går nu, skipper."
Shackleton insisterede på at gå forrest.
Han banede vejen gennem sneen for at gøre det nemmere for de andre.
Efter to timers klatring var vi 760 meter over havets overflade.
Månelyset viste, at øens indre var næsten ufremkommeligt.
Da dagslyset kom, blev tågen tyndere og lettede.
Da tågen var væk, så vi til vores store skuffelse,
at det, vi troede var en frossen sø, var et indløb fra havet.
Vi gik ned ad den lange skråning,
som havde taget os tre timer at bestige.
Shackleton sagde bistert: "Vi må fortsætte til den næste."
Det skete tre gange.
Vi havde nu vandret i over 20 timer og stoppede kun for at spise.
På et tidspunkt døsede Crean og Worsley hen på en af deres pauser.
Shackleton havde også en uimodståelig trang til at sove,
men han vidste, at søvn betød døden.
Efter fem minutter rystede jeg liv i dem igen.
Jeg sagde, at de havde sovet en halv time, og lovede en frisk start.
Om aftenen den 19. maj
var de højt oppe i bjergene og indså, at de skulle dø.
Der var alt for koldt og ubeskyttet deroppe.
Vores situation var dyster.
Tågen afskar vores retræte. Mørket dækkede vores fremrykning.
Det var nytteløst at fortsætte sådan her.
Shackleton sagde: "Vi må løbe en risiko. Vi må glide ned."
Glide ned mod en afgrund for at møde hvad?
Men det var den eneste udvej.
Shackleton satte sig på et udhugget trin, og jeg satte mig bag ham.
Crean satte sig bag mig, så vi var låst sammen som en.
Så sparkede Shackleton os i gang.
Det var som at blive skudt op i rummet.
De kælkede ganske enkelt ud i det ukendte.
Vi endte i en snedrive.
Vi havde tilbagelagt 1,5 km på to eller tre minutter.
Vi rejste os op og gav hinanden hånden.
"Det bør man ikke gøre for ofte," sagde Shackleton.
Klokken 06.30 syntes jeg, at jeg hørte en dampfløjte.
Jeg turde ikke være sikker.
Klokken blev 07.00, og vi lyttede intenst.
Men over bjergene i den stille morgenluft
kom lyden af dampfløjter fra hvalfangerfabrikkerne.
Det var det første tegn på civilisation,
som vi havde hørt, i næsten to år.
Vores gamle ven, kaptajn Sørlle, som vi havde mødt to år tidligere,
da ekspeditionen nåede Strømnesfjorden,
genkendte os ikke, da vi stod uden for døren.
Jeg sagde: "Mit navn er Shackleton."
Han var meget glad for at se os og inviterede os ind i sit hus.
Vi badede, barberede skægget af og følte os som mennesker igen.
Dagen efter sejlede Worsley udenom i et lille dampskib
for at hente de tre mænd, der stadig var på vestsiden af South Georgia.
Tirsdag sejlede vi ud med den samme hvalfangerbåd
for at forsøge at nå mine kammerater på Elephant Island.
Vi stødte på pakisen 100 km nord for øen.
At tvinge den ubeskyttede hvalfangerbåd
gennem pakisen havde været det rene selvmord.
Det var svært at give op, men vi var nødt til at indse kendsgerningerne.
SØGEDYK 30 4 DAGE TILBAGE
-Motoren er aktiveret. -Modtaget.
I dag sker det. Og hvis ikke, så måske i morgen.
Det er ærgerligt, at vi ikke har fundet det,
men vi har stadig fem søgefelter tilbage.
Næste mission er D10 og D09.
Hvis isen havde ligget stille, kunne det have fungeret.
Men …
Kom nu.
Kom nu. Giv os mere.
Det har lidt højde.
-Nico? -Kom bare.
-Kan du komme op i kontrolrummet? -Ja.
-Det er Endurance. -Det er meget interessant.
-Godmorgen, Nico. -Godmorgen. Hvordan går det?
Godt. Endnu en smuk dag.
Værsgo, min ven. Sikken skønhed.
- Lad os dykke med et kamera. - For at bekræfte det.
-John Shears, det er Nico. -Kom bare.
John, kan du komme op på broen?
Og hvis du finder Mensun, kan du så tage ham med?
-Jeg kommer med det samme. -Ja, og tag Mensun med.
Shackleton foretog ikke en, to eller tre,
men fire forsøg på at redde sine mænd på Elephant Island.
Han blev forhindret af storme og et frossent hav.
Det var frygteligt opslidende i den periode.
I de fire forfærdelige måneder så jeg dybe furer dukke op i hans ansigt,
og hans hår blev gråt.
Ved fjerde forsøg kom Chiles regering til undsætning.
De lånte Shackleton det lille dampskib Yelcho.
Denne gang stod skæbnen os bi.
Da vi nærmede os Elephant Island, så jeg, at isen var åben.
Vi sad og spiste et fantastisk måltid med sælben, tang og vandsnegle.
Fra manden på vagt udenfor hørte vi pludselig et råb.
"Wild," råbte han. "Der er et skib. Skal vi ikke tænde et nødblus?"
Vi glemte alt om vores lækre måltid og skyndte os ud gennem døren.
De, der ikke kunne komme gennem døren, gik ud i siden,
og det lækre måltid blev sparket omkuld i hastværket.
Alle løb ned på stranden og vinkede og råbte i ekstase.
Shackleton brugte kikkerten til at tælle mændenes antal.
Først da han var sikker på, at de alle sammen var der,
kunne han slappe af og vide, at ingen ville blive efterladt.
Han lagde brillerne i etuiet og vendte sig om mod mig.
Det lyder banalt, men årene raslede bogstavelig talt af ham,
mens han stod foran os.
Jeg vågnede i morges og sagde: "I dag sker det. Jeg kan lugte det."
Det siger du hver dag.
-Går det godt? Hej, Mensun. -Hej, Nico.
Mensun og John, lad mig præsentere Endurance.
Ja!
Fremragende. Helt fantastisk.
-Godt gået! Ja! -Hold da op.
Jeg sagde lige til Mensun, at det ville blive en god dag.
Han forudsagde det.
Med dit ansigtsudtryk tænkte jeg: "Jeg har mistet AUV'en."
Det tænkte jeg også.
Stort kys.
Godmorgen!
Hvor smukt Jeg kan ikke fatte det!
AUV'en har sendt de første billeder fra havbunden,
og Endurance ser utrolig ud. Skibet er helt.
Et forbløffende fund.
-Endurance er endelig blevet fundet. -Det er et utroligt fund.
Endurance blev fundet på 3008 meters dybde.
Det er et unikt fund.
Et af vores tids største dybhavsmysterier er endelig løst.
Min bedstemor ville være så stolt. Så stolt.
Meget af det, jeg laver,
skyldes inspirationen fra hende.
Fra min bedstemor.
SEPTEMBER 1916 DAG 765
Vi fik en velkomst, som ingen af os vil glemme.
Chilenerne klappede ad os, og vi svarede igen ved at klappe.
Da vi gik i land, var velkomsten så voldsom,
at de næsten skubbede os i havet igen.
Shackletons sidste rejse til Antarktis var en fiasko.
Men det var en ærefuld fiasko.
Det er Shackletons kahyt.
Der er kompashuset. Hold da op. Der er kompaskortet. Man kan se det.
-Blikkruset. -Ja. Tallerkener.
-Der er nødbluspistolen. -Ja.
-Der er en støvle. -Man kan endda se spændet.
Og hvis man ser på billedet, kan det være Wilds støvle.
Se der. Den er identisk.
-Du må være stolt af dine mænd, Nico. -Ja. Det her er utroligt.
Shackleton sagde, at når man rejser til polerne,
berøres man af en slags magi og forandres for altid.
Vi oplevede lange, mørke dage i syden.
Vi overlevede langsomme døde dage med slid og slæb,
mørke, stræben og bekymring.
Dage, der ikke krævede heltemod i dagens lys,
men blot en ihærdig stræben efter
at gøre det, der føltes rigtigt i sjælen.
Jeg vender tilbage til ødemarken igen og igen,
indtil ødemarken til sidst vinder.
Der er en fascination ved at stræbe efter det næsten umulige.
Da de kom hjem, rasede første verdenskrig.
Det var ikke det rette tidspunkt for Shackleton at stå i rampelyset.
Næsten alle lod sig straks hverve til militæret.
Tragisk nok blev to af dem dræbt. Flere andre blev hårdt sårede.
BILLEDER TAGET AF FRANK HURLEY
Shackleton lod sig hverve til militæret til en logistisk rolle.
Da krigen sluttede, var det endelig hans øjeblik.
Han begyndte at turnere og forelæse.
Filmen "South" blev udgivet og blev en stor succes.
Shackleton foretog en ekspedition til. I 1921 tog han til South Georgia.
Men han døde af et hjerteanfald i starten af 1922.
Det er en gammel kliché, at Shackleton aldrig opnåede
de ting, der var hans mål. Og det gjorde han ikke.
Men det var ikke det, Shackleton gik op i.
Shackleton gik op i menneskets
trang til altid at udvikle sig og flytte sine grænser.
Og stræbe efter det næste og forsøge at nå horisonten.
Sådan var Shackleton.
Shackleton blev begravet her den 5. marts 1922.
Præcis 100 år senere, den 5. marts 2022,
fandt vi hans skib Endurance på bunden af Weddellhavet.
Sir Ernest ville nok blive forbløffet
og sikkert også misundelig over, hvad vi har opnået,
og klappe os på ryggen og le og bifalde vores arbejde som team.
Når I går herfra, så tænk over, hvad I har opnået.
Vi er et symbol på, hvordan mennesker kan klare de største udfordringer,
hvis de stoler på hinanden og samarbejder.
3D-LASERSCANNING PÅ 3008 METERS DYBDE
ENDURANCE ER URØRT OG BESKYTTES AF EN INTERNATIONAL AFTALE
DET BRITISKE FILMINSTITUT HAR RESTAURERET FRANK HURLEYS 3 MM-FILM,
SOM ER BLEVET FARVELAGT DIGITALT
BESÆTNINGSMEDLEMMERNES ORD ER FRA SKRIFTER OG OPTAGELSER.
AI-TEKNOLOGI HAR GENSKABT DERES STEMMER
DELE AF HISTORIEN ER ORIGINALE, ANDRE ER FRA HISTORIEFORTÆLLERE
Tekster af: Malene Cramer