"KUNNIA KUULUU SILLE, JOKA ON ESILLÄ AREENALLA…"
"EPÄONNISTUESSAANKIN HÄN ON ANTANUT KAIKKENSA."
VUONNA 1914 ERNEST SHACKLETON JA 27 MIESTÄ PURJEHTIVAT ENDURANCELLA.
MÄÄRÄNPÄÄNÄ OLI ETELÄMANNER.
Se oli unelma. Eräänlaista aarteenetsintää.
Aineellinen puoli tosin tuskin kiinnosti Shackletonia.
Tärkeintä ei ole se, mitä aarteella voi ostaa,
vaan sen etsiminen ja löytäminen.
Shackleton kirjoitti vaimolleen,
miten uskomattomalta tuntui nähdä tutkimattomia paikkoja ja asioita.
"Rakkaani, tämä on viimeinen kirjeeni ennen lähtöä tuntemattomaan etelään."
"Minulla ei ole epäilystäkään onnistumisestamme."
"Ties miksi lähdemme."
"Mikä lienee se voima, joka kuljettaa tutkimusmatkailijoita."
21. tammikuuta 1915.
Tilanteemme on huolestuttava.
Lämpötilan lasku sai veden jäätymään aluksen ympärillä.
Saatamme hyvinkin juuttua meitä saartaviin jäälauttoihin.
Jokainen askel tuntemattomaan paljastaa uuden arvoituksen.
Niin kauan kuin arvoituksia riittää,
ihmisellä on sekä oikeus että velvollisuus selvittää ne.
Tuntemattoman löytäminen ja yhä pidemmälle pääseminen
kiehtoo meitä kaikkia.
Kuulimme kansipalkin napsahtavan.
Se katkesi kuin tulitikku jään mykistyttävästä voimasta.
Haluan tehdä asioita, joita ei ole tehty aiemmin.
Shackleton sanoi: "Vaikeudet ovat vain asioita, jotka on voitettava."
Kunhan vain selviämme hengissä tästä ahdingosta, emme valita.
Ja jos Luoja suo, me onnistumme.
WEDDELLINMERI ETELÄMANNER
-Huomenta, Nico. -Huomenta, Mensun.
Lasse.
Upeaa. Tämä kuvattiin avaruudesta.
Aurinkoisella säällä saadaan optisia kuvia navigoinnin avuksi.
Luultavasti siirrymme tälle alueelle, koska olemme jo täällä.
AUV-sukellusrobottien ohjaajat tarvitsevat kaiken mahdollisen tuen.
He työskentelevät kellon ympäri tutkiakseen tätä etsintäaluetta.
Aikaa on vain 12 päivää.
Jos sää pysyy hyvänä, voimme saada kymmenen lisäpäivää,
mutta meidän on toimittava ennen jään muodostumista.
Olemme lähellä kapteeni Worsleyn ilmoittamia leveys- ja pituusasteita,
minne hän arvioi Endurancen uponneen.
Ensimmäinen sukellus alkaa.
ETSINTÄSUKELLUS 1 12 PÄIVÄÄ JÄLJELLÄ
Endurance on kaikkien aikojen tarunhohtoisin hylky.
Se vetää vertoja jopa Titanicille,
joka upposi vain kaksi vuotta ennen Endurancen lähtöä.
Olen tutkinut hylkyjä ympäri maailman
aina Etelä-Kiinan mereltä idästä Karibianmerelle länteen.
Erilaisia hylkyjä eri aikakausilta.
Sisiliassa tulivuoresta löydetty hylky voi olla vuosisadan suurimpia löytöjä.
Laivanhylky on valtava rakennelma.
Kaikki on siellä. Maailman parhaat aikakapselit ovat hylkyjä.
Ja hylyt kertovat ihmisistä.
Tässä on Frank Worsley, joka oli Endurancen kapteeni.
Tässä on puuseppä Harry McNeish, geologi James Wordie ja Greenstreet.
Päiväkirjat ovat kaiken avain. Ne kertovat Shackletonin tarinan.
Useimpia näistä ei ole julkaistu.
Tämä on ensimmäinen kirja, jonka luin Shackletonista.
Sain sen palkinnoksi, uskokaa tai älkää,
pyhäkouluun osallistumisesta.
Kun vartuin Falklandinsaarilla, Etelämanner tuntui olevan takapihalla.
Sinne oli muutama sata kilometriä.
Itse suurmies, johtaja Shackleton.
Kannan tätä mukanani.
Kaikki hyvin.
Onko tämä neula heinäsuovassa? Kuinka luottavainen olet?
Se on neula heinäsuovassa. Hylky on 3 000 metrin syvyydessä,
ja Weddellinmeri on maailman haastavimpia paikkoja.
Toivon mukaan löydämme Endurancen ja pääsemme osaksi upeaa tarinaa.
Se on kenties maailman vaikeimmin löydettävissä oleva hylky,
joten tämä tutkimusretki koettelee luonnon- ja maantieteen rajoja.
Tehtäväni on kertoa maailmalle, mitä Agulhasilla tehdään.
Yritän tarinoida Shackletonin ja valokuvaaja Hurleyn hengessä,
mutta käytän nykyajan työkaluja, kuten nettiä ja sosiaalista mediaa.
Tämä on huikea tarina selviytymisestä, johtajuudesta ja yhteistyöstä.
Ja myös epäonnistumisesta.
LONTOO
Elettiin tutkimusmatkailun aikaa.
Merten syvimmät kolkat
ja maailman korkein vuori olivat vielä valloittamatta.
Tuolloin naparetkeilijät olivat maailmankuuluja,
oman aikansa rocktähtiä.
Shackleton teki neljä tutkimusmatkaa Antarktikselle.
Vuonna 1901 hän toimi kolmantena perämiehenä
Scottin suurella naparetkellä Discoveryn etelänaparetkikunnassa.
Shackletonin täytyi olla ainutlaatuinen jo parikymppisenä,
kun Royal Navyn upseeri Scott otti kauppalaivaston miehen mukaansa.
He kärsivät kovasti ja selvisivät takaisin täpärästi.
Etenkin Shackleton oli hyvin huonossa kunnossa.
Shackleton lähetettiin invalidina takaisin Britanniaan,
mitä hän häpesi valtavasti.
Hän ei koskaan unohtanut eikä antanut Scottille anteeksi sitä.
Vuonna 1907 Shackleton kykeni järjestämään rahoituksen
omalle Nimrodin retkikunnalleen.
Tavoitteena oli taas etelänapa, ja hän pääsikin 160 kilometrin päähän.
Hän olisi päässyt perille asti,
mutta jätti matkan kesken, koska tiesi viimeisen etapin
koituvan alaistensa kohtaloksi.
En voi ajatella epäonnistumista.
On katsottava asiaa järkevästi ja huolehdittava miehistöstäni.
Se oli varmasti hyvin vaikea päätös hänelle.
AMUNDSEN PÄÄSI NAVALLE. MISSÄ SCOTT ON?
Kun Amundsen valloitti etelänavan
vain päivien etumatkalla Scottin retkikuntaan nähden,
Etelämantereen matkojen ainoaksi päämääräksi jäi
Etelämantereen ylitys mereltä toiselle.
Tarpeeksi moni vakuuttui siitä, että suurin matka oli tekemättä.
Etelänapa oli valloitettu,
mutta tärkein matka oli Antarktiksen ylitys puolelta toiselle.
Shackleton sai oman laivansa.
Endurance rakennettiin Norjassa vuosina 1911 - 1913.
Kun Shackleton osti laivan, hän vaihtoi sen nimeksi Endurance,
koska hänen sukunsa tunnuslause oli "Kestävyydellä voitamme."
Sitten hän kokosi miehistön.
Shackleton ilmoitti lehdessä, että kuka vain voisi hakea mukaan.
Hakijoita oli 5 000, joista kolme oli naisia.
Tutkijoita kiehtoi tieteellinen puoli. Osa oli merimiehiä.
Liityin retkikuntaan sattumalta.
Näin unta, että Burlington Street oli jäälohkareiden peitossa
ja ohjasin laivaa siellä.
Kerrassaan naurettava uni, mutta merimiehet ovat taikauskoisia.
Kun heräsin seuraavana aamuna, kiiruhdin Burlington Streetille.
Huomasin ovenpielessä kyltin.
Siinä luki: "Imperiumin Trans-Antarktinen Tutkimusmatka."
Suuntasin rakennukseen. Shackleton oli siellä.
Heti hänet nähdessäni tiesin,
että tuon miehen kanssa olisi kunnia työskennellä.
Hän otti mukaan meteorologin, joka oli palannut Sudanin tutkimusmatkalta.
Yksi pieni asia vaivasi minua. Ottaisinko banjoni mukaan?
Vastaus oli painokas: "Totta kai."
Banjoni, jolla olin soittanut kuulijoille Sudanissa,
kuului matkatavaroihini.
Aiempaa kokemusta ei vaadittu.
Eräs mies pääsi mukaan, koska hän näytti hauskalta.
Tärkeintä oli luonne, sitkeys ja sopeutumiskyky.
SHACKLETONIN NAPARETKIKUNTA
Miehistöön kuului 28 henkeä, mukaan luettuna Shackleton,
paljon valjakkokoiria, mikä oli kaikille uutta, ja kissa.
Etelämantereen toiselle puolelle hän lähetti toisen laivan.
Sinne vietäisiin muonavarastoja Shackletonin miehistöä varten,
jotta he eivät nälkiintyisi matkan jälkipuoliskolla.
SAKSAN ARMEIJA HYÖKKÄSI RANSKAAN
Ensimmäinen maailmansota oli puhkeamaisillaan.
Shackleton tarjosi laivaansa ja miehistöään valtion palvelukseen.
Hän lähetti sähkeen Churchillille, joka vastasi: "Jatkakaa matkaa."
Ja niin tehtiin.
ELOKUU 1914 PÄIVÄ 1
7 881 MERIMAILIA
Endurance saapui Grytvikenin valaanpyyntiasemalle Etelä-Georgiaan
viides marraskuuta 1914.
Etelä-Georgian kapteenit vahvistivat,
että jääolosuhteet olivat äärimmäisen ankarat.
Valaanpyyntiasemalla neuvottiin lykkäämään lähtöä myöhemmäksi.
Shackleton ei kuunnellut. Hän ei voinut palata kotiin.
Sota oli syttynyt. Hän menettäisi miehistönsä ja rahoituksensa.
Hänen maineensa ei kestäisi toista epäonnistumista.
Uskoakseni hän raahasi miehensä tuhoon tuomitulle retkelle,
koska ei kestänyt palata kotiin.
7 881 MERIMAILIA
Shackleton lähti Etelä-Georgiasta viides joulukuuta.
Kahden tai kolmen päivän päästä he kohtasivat jäätikön.
Jääolosuhteet olivat todella kehnot.
Alus suuntasi kohti Weddellinmeren rantaa,
ja jääolosuhteet pahenivat jatkuvasti.
He pääsivät 160 kilometrin päähän määränpäästään Vahselinlahdesta,
mutta 18. päivänä he juuttuivat jäihin.
Retki oli epäonnistunut.
Hän halusi ylittää Etelämantereen, muttei ollut edes astunut sille.
Se erottuu horisontissa.
Tuolla on paljon merijäätä.
Pakkasta on kahdeksan astetta.
Avoimissa kohdissa näkee muutoksen.
Jää kovettuu ja paksunee muhkuraiseksi ahtojääksi.
Siinä vaiheessa tulee ongelmia.
Minulle se on ratkaiseva tilanne.
Mensun Bound on legenda.
Hän on parhaita meriarkeologeja,
mutta tässä vaiheessa hän ei halua uransa päättyvän epäonnistumiseen.
Yritimme tätä kerran aiemmin.
Vuonna 2019 tulimme Etelämantereelle etsimään Endurancea.
Se on kantaman sisällä.
Minusta tuntui kuin
koko elämäni olisi kulminoitunut siihen hetkeen.
Tunne oli uskomaton. Kaikki se odottamisen riemu.
Ja sitten tietenkin kaikki meni pieleen.
Pääsimme uppoamispaikalle vaikeista jääolosuhteista huolimatta.
Sukellusrobotti laskettiin veteen ja se toimi moitteettomasti,
kunnes 30 tunnin jälkeen yhtäkkiä yhteys siihen katkesi.
Menetimme sen tietämättä, mitä oli tapahtunut.
Etsimme kolme päivää tuloksetta. Se oli valtava epäonnistuminen.
Kadonnut sukellusrobotti maksoi miljoonia dollareita.
Kaikki se suunnittelu ja vuosien työ meni hukkaan.
Se oli kirjaimellisesti yksi elämäni pahimmista hetkistä.
En koskaan olettanut,
että saisin toisen tilaisuuden Endurancen etsimiseen.
ETSINTÄSUKELLUS 2 11 PÄIVÄÄ JÄLJELLÄ
Opimme aiemmista epäonnistumisista,
että tarvitsimme erilaisen laitteen merenpohjan tutkimiseen.
Nico päätti kytkeä laitteen valokuitukaapelilla pintaan.
Nico on yksi maailman parhaista meritekniikan insinööreistä.
Kun robotti tutkii merenpohjaa,
voimme katsella Endurancea reaaliajassa navigointinäytöltä.
-Sukellusrobotti on irti koukusta. -Työntövoima päälle, Chad.
Weddellinmerellä perinteiset vedenalaiset menetelmät eivät toimi,
koska jää sanelee säännöt.
On valtava haaste laskea sukellusrobotti jään alle
ja tutkia merenpohjaa 3 000 metrissä.
Kukaan ei ollut aiemmin käyttänyt vedenalaista tekniikkaa tällaiseen.
Paikalle on 15 merimailia.
Meidän pitäisi olla siellä kello 17.00 - 18.00.
Entä jääolosuhteet, Lasse?
Jääalueita on avautunut, mutta siellä jäätä on tiheämmin.
Mitä sukellusrobotilla tehdäänkään, on tärkeää huomioida ajelehtiminen.
Alus pitää paikoittaa etsintäalueen oikealle puolelle
ajelehtimaan hylyn päällä eikä toiseen suuntaan.
Weddellinmerellä on virtausjärjestelmä nimeltä Weddellin pyörre.
Merijää liikkuu myötäpäivään valtavan ympyrän lailla.
Jää ajelehtii 20 kilometriä päivässä, ja laiva liikkuu sen mukana.
Jää oli pakkautunut aluksen ympärille.
Se ulottui joka suuntaan niin kauas kuin silmä kantoi.
Viikkojen kuluessa ajelehdimme hitaasti mutta varmasti pohjoiseen.
Kartalla kulkureittimme muistutti humalaisen hoipertelua.
Kuljimme ristiin rastiin.
Suurin huoleni on ajelehtiminen.
Ties minne tuulet ja virtaukset kuljettavat laivan talven aikana.
Pääsemmekö irti ahtojäästä ajoissa ylittääksemme mantereen ensi vuonna?
Vuoden 1914 kilpajuoksu talvea vastaan epäonnistui.
Nyt oli selvittävä ankarasta talvesta maapallon karuimmassa paikassa.
HELMIKUU 1915 PÄIVÄ 208
24. helmikuuta lakkasimme pitämästä yllä laivarutiineja,
ja aluksesta tuli talvehtimispaikka.
Jäälautoille rakennettiin igluja, ja koirat kytkettiin niihin kiinni.
Koirien kanssa työskentely ja koulutus aloitettiin.
Useimmat Englannin julkiset koulut auttoivat koirien hankinnassa.
Annoimme koirille nimet koulujen mukaan.
Shackleton vaati ennen kaikkea optimismia. Siinä hän teki oikein.
Ilman tunnetta selviytymisestä ja matkan tarkoituksesta
antaisi helposti periksi.
He järjestivät asiat niin,
että taistelutahto pysyisi yllä ja he selviäisivät hengissä.
Hurley on suurenmoinen.
Rääväsuinen australialainen
liikkuu mitä vaarallisimmissa ja liukkaimmissa paikoissa.
Hän räpsii otoksia ja vääntää vipua
ottaen kuvia elämästä koko sylin täydeltä.
Shackleton oli aikaansa edellä, sillä nykynuoret sen tietävät:
ei kuvaa, ei tapahtunut.
Hän käytti sen ajan huipputekniikkaa, liikkuvaa kuvaa.
Hän otti mukaan dokumentintekijän.
Olin Pohjois-Australian syrjäseuduilla kuvaamassa aboriginaalien elämää,
kun sain sir Ernest Shackletonilta sähkeellä kutsun retkikuntaan.
Minulla ei ollut hajuakaan tehtävästä, enkä ollut hakenut mukaan retkelle.
Sir Ernest oli kuitenkin sankarini, joten seuraisin häntä kaikkialle.
Shackleton halusi saada tarinan julki. Hänen elämänsä riippui julkisuudesta.
Rahoitus oli epävarmaa. Hän kyhäsi aina varoja kokoon.
Lisäksi hän oli hajamielinen ja surkea raha-asioissa.
Se oli tavallaan pyramidihuijaus.
Jos hän sai jostain 20 puntaa, se meni heti velkojen maksuun.
Shackletonia kuvailee parhaiten
eräs tarkkasilmäinen merimies toisella Etelämantereen reissulla:
"Hän oli ainutlaatuinen, vakuuttava veijari."
Shackleton ei päässyt toivomaansa yhteiskunnalliseen asemaan.
Hän ei ollut aristokraatti, eikä käynyt yliopistoa.
Shackleton tuli Irlannista. Hänen isänsä oli maanviljelijä.
Kun isä kouluttautui lääkäriksi, koko perhe muutti Lontooseen.
Shackleton puhui eri tavalla. Häntä kiusattiin koulussa Lontoossa.
Hän halusi aina todistaa kykynsä.
Poliitikkona hän ei saanut ääniä, ja liikemiehen ura epäonnistui.
Shackletonilla oli kaksi minää. Julkisella oli valkokuvamuisti.
Hän siteerasi pitkiä katkelmia Shakespearea, Tennysonia, Browningia.
Hän sai ihmiset kyyneliin ja hurraamaan eri tilaisuuksissa.
Yksityinen Shackleton oli pelokas, ja hänen terveytensä reistaili.
Hän oli hermoraunio ja kirjoitti vaimolleen: "Tämä on ylivoimaista."
"Rakkaani, joskus melkein toivoin, etten olisi lähtenyt etelään,"
"vaan viettänyt hiljaiseloa kotona."
"Minusta ei ollut perheelliseksi, enkä ole ihanteellinen aviomies."
"Olen hyvä tutkimusmatkailija, mutten mitään muuta."
Silti Emily tuki häntä loppuun asti.
Emily Shackleton sanoi: "Villikotkaa ei voi pitää ladossa."
Shackleton oli varmasti pettynytkin.
Mitkään suunnitelmat eivät sujuneet toivotusti.
Matkan oli kuitenkin jatkuttava, koska vain sillä tavoin
hän pysyi kuuluisana. Se oli kuin sopimus pirun kanssa.
Maailman pahimpaan paikkaan palaamalla hän säilytti asemansa kotona.
Sukellusrobotti laskeutuu merenpohjaan, Joe.
Asia selvä.
-Voimmeko aloittaa tehtävän? -Kyllä.
Tänään on se päivä.
Nyt vain seurataan reittiä. Se toimii itsenäisesti.
Me liikumme!
-Saammeko dataa? -Joo.
-Tässä näkyy merenpohja. -Sen tasaisuus on hyvä asia.
Tuosta syvänteen läpi.
Olosuhteet ovat täydelliset hylyn löytämiseen.
Maailman ainoa luotauskuva täältä.
-Olemme ensimmäiset. -Jee!
Typerä suunnitelmasi toteutuu.
Kerrataan nopeasti, mitä näemme sukellusrobotin luodatessa pohjaa.
Pääsensori on sivuluotain.
Tämä on matalataajuuksinen sivuluotaimen kuva hylystä,
joka on suunnilleen Endurancen kokoinen.
Se ei vaikuta kummoiselta,
mutta näytöllä Endurance näyttää tällaiselta.
Se on kaksi metriä pinnan alla, 40 metriä peräpuolelta.
Neljä metriä pinnan alla.
Vetäkää hitaasti, kun sanon.
Etelämantereelle matkustaessa tarvitaan erinomainen tiimi.
Olen työskennellyt tiimini kanssa lähes 25 vuotta.
Tunnemme toisemme ja olemme tulleet läheisiksi.
Takana on merkittäviä projekteja ja useita maailmanennätyksiä.
Endurance22 on ensimmäinen tutkimusmatkani Etelämantereelle.
Olen ensimmäistä kertaa merellä vaimoni kuoleman jälkeen.
Menetin Sévereinen syövälle vuonna 2017.
Se oli elämäni vaikeimpia aikoja.
Paluu merelle tekee hyvää.
Olemme täällä kuin yhtä perhettä.
Sanon itseäni isoveljeksi, mutta muut ovat eri mieltä.
Kyllä, olen tämän tiimin isä.
Jos löydämme hylyn, saavutus kuuluu koko tiimille.
Jos emme, tappio on minun, koska minä olin johdossa.
Helmikuun puolivälissä pakkanen kiristyi 20 asteeseen.
Kaikki varotoimet tehtiin laivan varustamiseksi talveen.
Miehistö ei suostunut luopumaan tavanomaisesta hyväntuulisuudestaan.
Hyväntuulisuutemme johtuu pitkälti järjestyksestä ja rutiineista,
jotka sir E laatii.
Jokainen sai erityisen tehtävän.
Minä tarkkailin lämpötilaa neljän tunnin välein.
Kirjasin ilmanpaineet, tuulen voiman sekä suunnan.
Kansihyteissä alkoi tulla liian kylmä pakkasen kiristyessä.
Lasti tyhjennettiin välikansilta,
ja sinne rakennettiin uudet tilat, joissa asuimme talvikuukausina.
Tätä sanottiin Ritziksi. Päällystömessi sai nimen Stables.
Ritz oli paikka, jossa saattoi rentoutua, lukea,
pelata korttia ja viettää aikaa.
Ruokahalumme oli suunnaton.
Lempiruokamme tuskin hivelisivät sivistyneempiä makuhermoja.
Esimerkiksi hylkeenrasva oli suurinta herkkuamme.
Söin sitä usein raakana.
Lauantaisin otimme naukut mielitietyille ja vaimoille,
mihin kaikki osallistuivat innolla.
Keskiyöllä joimme kaakaota
ja onnittelimme sir Ernestiä hänen 41-vuotispäivänään.
Toukokuun ensimmäinen päivä aurinko katosi ja alkoi kaamos
ja keskitalven pimeys.
Auringon katoaminen on lohduton ilmiö napa-alueilla.
Kuukausien pimeys koettelee sekä henkisesti että fyysisesti.
Eräänlainen keskitalven mielettömyys on puhjennut.
Kaikki haluavat ajaa hiuksensa.
Se aiheutti paljon huvitusta.
Olemme kuin lasti vankeja.
Ensimmäinen perämies Greenstreet kolkutti Shackletonin hytin oveen.
Hän sanoi: "Näytelmä voi alkaa, kun olette valmis."
Shackleton sanoi: "Voit sanoa niin viiden minuutin kuluttua."
Greenstreet ei tiennyt, että hetkeä aiemmin
Shackleton oli kertonut minulle murheelliset uutiset.
Hän sanoi: "Laiva ei kestä enää, kippari."
"Tämä on vain ajan kysymys. Minkä jää saa, sen jää pitää."
Jäisimme kodittomiksi jäätikölle, mistä vain harvat palasivat.
Miehille Shackleton oli hilpeä päällikkö,
joka johti heitä suureen ja voittoisaan seikkailuun.
Ja muutaman minuutin päästä nauroimme makeasti Ritzissä
eräälle burleskille, jota miehistö taitavasti esitti.
Laivasta oli tullut heille, samoin kuin minulle,
maailmankaikkeuden keskipiste.
Miten he pärjäisivät ilman laivaa?
Kuvitelkaa olevanne täällä pienessä puuveneessä ilman GPS:ää.
Johtaja sanoo: "Jumissa ollaan, pojat. Vietämme talven täällä."
Silloin miettii: "Hienoa. Vaimoni nirhaa minut."
Kaikki on loistavasti. Robotti on valmiina, samoin kaapeli.
Laiva on kuitenkin jumissa jäissä.
Tämä on todella turhauttavaa.
Emme pääse seuraavaan paikkaan sukeltamaan ja menetämme aikaa.
Nyt tarvitaan kärsivällisyyttä.
-Kärsivällisyyttä. -Niinhän sitä sanotaan.
Tuossa on 20 000 litraa helikopterin polttoainetta.
Konttia heilutetaan puolelta toiselle keulan edessä,
jotta laiva keinuu ja irtoaa jäistä.
He nostavat kontin takaisin kyytiin ja alkavat liikkua eteenpäin.
Seuraavat kaksi päivää ajelehdimme vakaasti tänne,
mutta sitten tapahtuu muutos.
Uusi sääennuste saadaan kuuden tunnin välein.
Tällaiset epävarmuustekijät on otettava huomioon.
Etelämantereen ympäristö on ainutlaatuinen paikka.
Siellä ollaan täysin eristyksissä.
Kuin todellisen maailman ulkopuolella.
Sekosin laskuissa, mutta tämä lienee 25. retkeni Etelämantereelle.
Etelämantereeseen jää koukkuun. Kysy vaikka vaimoltani.
Kun sen on kerran nähnyt, sinne kaipaa aina takaisin.
ETSINTÄSUKELLUS 5 9 PÄIVÄÄ JÄLJELLÄ
Myös Shackleton kaipasi takaisin Etelämantereelle.
John Searsia kokeneempaa Antarktiksen kävijää saa etsiä.
Hän johti brittiläistä BAS-tutkimusryhmää,
joka tutkii etelänapa-aluetta.
Kuningatar myönsi hänelle Polar Medal -mitalin,
jolla myös Shackleton palkittiin.
Aloitin tutkimusmatkat 17 - 18-vuotiaana
ja jatkoin niitä yliopistossa.
Tulen maanviljelijäperheestä Englannin Devonista.
Olin läheinen isoäitini kanssa,
eikä hänellä ollut ikinä mahdollisuutta matkustaa.
Mummi oli käynyt pikkutyttönä Exeterissä eräässä museossa,
jossa oli näyttely etelänavasta.
Hän muisti sen aina. Silloin kuulin ensi kertaa Ernest Shackletonista.
Mummi toivoi minun ja kahden veljeni näkevän maailmaa.
Ja tässä sitä ollaan.
Olen käynyt molemmilla napa-alueilla kahden sukupolven aikana.
ELOKUU 1915 PÄIVÄ 366
Ensimmäinen elokuuta 1915.
Kello 10 jäälautta alkoi liikkua lähellämme.
Kielekkeet työntyivät laivan alle kallistaen sitä tyyrpuuriin.
Tunsimme itsemme pygmeiksi, kun miljoonia tonneja jäämassaa
murskautui herkeämättä kaikkialla ympärillämme.
Mietin itsekseni: "Kauanko tämä voi kestää?"
Jokainen lankku oli katkeamaisillaan.
Kannet raottuivat, ovet eivät auenneet tai sulkeutuneet.
Konehuoneen teräslattialevyt kupruilivat ja irtoilivat paikaltaan.
Kaikki oli äärimmäisessä puristuksessa.
Tapasin Napper Tandyn, ja hän tarttui käteeni…
He kuuntelivat gramofonilevyä, kun tunsivat paineen kasvavan.
Se oli kuin maanjäristys. Laiva vavahteli jään voimasta.
Paine kasvoi koko päivän ajan ja yltyi suunnattomaksi kello 16.
Peräsin, peräsinakseli ja perävannas hajosivat.
Perään alkoi tulvia vettä.
Pilssipumput kiinnitettiin ja pumppaus aloitettiin kello 20.
Pumppasimme kolme päivää ja yötä, mutta emme saaneet vettä pois.
Silloin tapahtui jotain erikoista.
Keisaripingviinejä ei ollut näkynyt kuukausiin.
Yhtäkkiä niitä ilmestyi kahdeksan, ja ne vaappuivat laivaa kohti.
Olimme pitäneet lintuja lähes mykkinä, mutta tällä kertaa
ne alkoivat äännellä kuin laulaen valitusvirttä laivalle.
Lintujen kuolinlaulu tuntui pahaenteiseltä ja pelottavalta.
Lokakuun 26. päivänä koitti loppu.
Viimeisetkin toiveet tavoitteen saavuttamisesta karisivat.
Shackleton toimi tyynen rauhallisesti.
Hän antoi käskyjä kuin olisimme lähteneet vain rekiretkelle.
Shackletonille tämä ei ollut vain vaarallinen käänne.
He olivat hengenhädässä.
Se oli myös merkki retken totaalisesta epäonnistumisesta.
Shackleton koki pohjakosketuksen. Huonommin tuskin voisi mennä.
Fyysisesti toki voisi,
mutta Shackletonille tämä luultavasti oli aallonpohja.
Hän tiesi sen unelmiensa lopuksi.
Lumen ja tuulen raivoa ei päässyt pakoon.
Ensimmäinen yö jäätiköllä oli rankka.
Turkismakuupussit arvottiin, koska niitä ei ollut tarpeeksi.
Kolmesti jää halkeili telttojemme alla vaarallisesti,
ja kolmesti jouduimme siirtymään.
Itse en saanut unta.
Astelin edestakaisin pimeydessä.
Tehtävänä oli varmistaa ryhmän turvallisuus.
Enää ei käveltäisi Etelämantereen yli.
Sen 12 tunnin aikana Shackletonin näkökulma muuttui täysin.
Siitä hetkestä lähtien hän keskittyi viemään miehet kotiin.
Seuraavana aamuna Shackleton ja Wild
laupiaiden samarialaisten tavoin keittivät teetä kaikille.
He tarjoilivat sitä telttojen asukkaille.
Shackleton piti omalaatuisen puheen.
Sellaisen, jota ei muilta kuultaisi.
Hän kehotti olla hätääntymättä laivan menetyksestä ja vakuutti,
että ahkeralla uurastuksella ja uskollisella yhteistyöllä
he pääsisivät maihin.
Puheella oli välitön vaikutus. Mielialamme kohosi.
Päätimme marssia jäälauttoja pitkin pienelle Pauletin saarelle.
Veneet tarvittiin mukaan,
koska viimeinen etappi kuljettaisiin vesitse.
Niinpä kaikki alkoivat valmistautua rekiretkeen.
Viimeiset vaihtovaatteet jaettiin.
Puimme Burberryn haalarit, lämpimät alusvaatteet,
tavalliset housut ja paksun villapaidan.
Shackleton päätti karsia kaiken tarpeettoman painolastin.
Jälleen kerran hän näytti mallia heittämällä pois kultakellon,
kultaisen savukerasian ja useita kultakolikoita.
Revin Raamatusta esilehden,
jossa oli kuningatar Alexandran omistuskirjoitus laivalle.
Henkilökohtaiset varusteet saivat painaa enintään vajaan kilon.
Silloin mukaan ei otettu kuin välttämättömimmät tarvikkeet.
Pian laivalta lähdettyämme Shackleton huusi nimeäni.
"Mitä asiaa, sir?" kysyin. "Banjosi", vastasi Shackleton.
Tämän banjon Shackleton pelasti juuri ennen laivan uppoamista,
koska se oli "kuin lääkettä sielulle".
Seuraavana päivänä lähdimme länteen.
Koirat vetivät tavaroita seitsemällä pienemmällä reellä.
Vastuullani oli 16 miestä,
jotka vetivät kolmea venettä isommilla reillä.
Jokainen vene varusteineen painoi noin tonnin.
Keli oli kauhea, vaiva oli valtava,
ja eteneminen oli liian hidasta kulutettuun energiaan nähden.
Kahden päivän päästä he luovuttivat ja pystyttivät leirin.
Uusi leirimme, jonka nimesimme Valtamerileiriksi,
sijaitsi parin kilometrin päässä Endurancen vedenalaisesta haudasta.
Vanha pimiö oli tuhoutunut.
Se oli jäänyt kaksimetrisen sohjoisen jääkerroksen alle.
Mitä tehdä, kun 20 000 punnan aarre on hautautunut jään alle?
Riisuuduin ja sukelsin jääsohjoon pelastamaan laatikoita.
Ensimmäisen sain ulos nopeasti.
Pidin tauon ja sukelsin jään alle hakemaan toisen laatikon.
Laiva alkoi liikkua voimakkaasti jään paineen alla.
Oli pakko suunnata jäälautalle ja pelastaa rakkaat henkiriepumme.
Viimeisellä vierailullaan laivalla Shackleton otti merkinantopistoolin.
Hurley, Wild ja minä menimme laivaan.
Sanoimme sille hyvästit ja ammuimme läksiäisraketin.
Shackleton huomasi ensimmäisenä, että laiva alkoi vajota.
Hän näki savupiipun nykivän.
Ryntäsimme tähystyspaikalle katselemaan laivan loppua.
Se oli kuljettanut meidät kauas
ja kamppaillut niin urheasti kuin laiva voi kamppailla.
Shackleton sanoi hiljaa miehille: "Se on poissa, pojat."
Shackleton oli painottanut,
että hän odotti kaikilta ainoastaan optimistisuutta.
Miten tuossa hetkessä
olisi voinut olla miettimättä selviytymismahdollisuuksiaan?
Täytyy sanoa, että selviytymis- mahdollisuudet olivat mitättömät.
ETSINTÄSUKELLUS 6 9 PÄIVÄÄ JÄLJELLÄ
Etsitään Endurance!
Se pitää paikantaa nyt. En halua toisen vuoron löytävän sitä.
Onko kaikki tiedot haettu?
Olemme valmiita. Tehdään tämä.
Olemme vähän taikauskoista väkeä.
Jos siihen ei usko, mitään ei tapahdu.
Kaikesta huolimatta yritämme uskoa siihen ja ajatella:
"Onnemme kääntyy. Pystymme varmasti löytämään sen."
Uppoamispaikka.
-Eikä! -Tuossa hylky on.
Nyt mennään, pojat!
Baari auki!
-Niin? -Huomenta, Mensun.
-Onko uutisia? -Hyviä uutisia.
John.
No niin.
Petymme, kun se onkin kivikasa.
Kunhan pelleilen. Ei se ole.
Tämä on suuri hetki. Löysimme Endurancen hylyn.
-Onko se aivan varmaa? -Kyllä.
Uskon vasta, kun näen sen.
Tästä asiasta puheen ollen.
Koska sukellusrobotin akku on vähissä,
emme voineet noudattaa protokollaa ja kuvata hylystä videota.
Siksi tiedot on tallennettava seuraavalla sukelluskerralla.
-Hyvät herrat. Näyttäkää minulle. -Selvä.
-Jestas. -Tuolla se on.
-Vain 400 metriä pohjoiseen. -Worsleyn antamasta sijainnistako?
-Uskomatonta. Olen ymmälläni. -Samat sanat.
Kiitos kaikille. Tämä on upea hetki.
Olen ylpeä ja iloinen, että saan jakaa sen kanssanne.
Hurraa!
Tunteet heittelivät toivosta epätoivoon.
Totta puhut. Olemme siinä paikassa, jossa Worsley sanoi laivan uponneen.
Ensimmäisen kerran elämässäni hylky on siellä, missä sanotaan.
Tässä se on.
-Mitä mieltä olet, Nico? -En oikein tiedä.
Minulla ei ole varmoja todisteita.
En pidä epämääräisyydestä, vaan yksiselitteisyydestä.
65 astetta, 16,5 eteläistä leveyttä.
52 astetta, 4 läntistä pituutta. Ei uutisia.
Kärsivällisyyttä, kärsivällisyyttä.
Toivoimme ajelehtivamme pohjoiseen ahtojään reunalle.
Kun jää olisi tarpeeksi irtonaista,
soutaisimme veneillä lähimpään rantaan.
HELMIKUU 1916 PÄIVÄ 552
Helmikuun kolmas päivä.
Kaakao loppui jokin aika sitten, ja tee käy vähiin.
Pian ainoa juomamme on maito.
Nykyisin ruoaksi on lähinnä lihaa.
Metsästimme pingviinejä ja hylkeitä ravinnoksemme.
Paistamista varten tarvittiin liesi.
Teimme piipun korppupurkeista ja tulipesän maalitynnyristä.
Ruoan valmistus vei kahdeksan tuntia.
Siinä ajassa pohja suli ja liesikin kaatui nurin.
Mitään ei silti mennyt hukkaan.
Keräsin lihat takaisin pataan. Sitä joko syötiin tai oltiin ilman.
Tylsyys käy hermoille, kun istumme toimettomina samassa paikassa.
Taistelutahto hiipuu,
kun ei ole mitään tekemistä, eikä asialle voi tehdä mitään.
Sitten he alkoivat kinastella.
Tiistai 28. maaliskuuta.
Tänä aamuna koimme monenlaista mieliharmia.
Kun Greenstreetin kallisarvoinen lämmin maito kaatui, hän musertui.
Kaikki kerääntyivät hänen luokseen ja kaatoivat tilkan omastaan.
He selvästikin olivat murtumispisteessä,
mutta silti huolehtivat toisistaan.
ETSINTÄSUKELLUS 8 7 PÄIVÄÄ JÄLJELLÄ
Hienoa.
Robbie, kaikki on kiinnitetty, eikä kannella ole ylimääräistä.
Sukelletaan ensin sataan metriin.
Tämä sukellus voi erottaa sen, väitämmekö löytäneemme hylyn
vai näemmekö sen omin silmin.
Teemmekö pikaisen tarkastuksen vai mikä on suunnitelmana?
-Kyllä kiitos. -Alan kääntyä ympäri.
Kohta näkyy.
-Olemmeko kohteessa? -Uskoisin.
Tämä näyttää merenpohjalta.
Pysäytä.
Näyttää ihan lusikalta, joka törröttää pystyssä.
Se taitaa olla kivi.
-Kasvillisuutta ja kenties puunpala. -Se voisi olla painava puupölkky.
Ehkä laudoitusta.
Videotkaan eivät ole kovin selkeitä, mutta hylkyä tai laivaa ei näy.
Tähän ei kannata jäädä.
Jatketaan etsintää.
Epäilemättä tämä on iso alue, jossa on jäänteitä hylystä.
Siinä on osa laivasta. Ei koko laiva.
Niin.
Koin valtavani kolauksen sielussani ja mielessäni.
Kuvittelin Shackletonin nauravan katketakseen typeryydellemme.
Yhtäkkiä kello alkoi taas käydä. Tik, tik, tik.
Kilpajuoksu aikaa vastaan jatkui.
Vetäkää ylös!
ETSINTÄSUKELLUS 9 6 PÄIVÄÄ JÄLJELLÄ
Sivuskannaukset voivat hämätä.
Isoja virheitä on tehty ennenkin.
Kerran löysimme sukellusveneen, mutta luulimme sitä kiveksi.
Se virhe tuli kalliiksi.
Joskus asiat menevät mönkään. Se on meille kaikille tuttua.
Vastoinkäymiset palaavat mieleen. Vuosi 2019 oli täysi painajainen.
Kirjoitit blogissasi, että palasimme häntä koipien välissä kotiin.
En olisi itse muotoillut sitä niin, mutta tässä sitä taas ollaan.
Joskus täytyy epäonnistua, jotta voi onnistua.
MAALISKUU 1916 PÄIVÄ 580
Ruokaa oli vain neljäksi viikoksi.
Vain pellavateltat suojasivat meitä purevalta pakkaselta.
Haaskaamme täällä aikaa, kun koko maailma on sodassa,
emmekä tiedä sen tapahtumista.
Koska ruoasta oli pulaa ja tarvitsimme kaiken itsellemme,
määräsin koirat ammuttaviksi.
Ammuin Siriuksen tänään.
Tuntui vastenmieliseltä lopettaa tämä hieno nuori eläin,
joka halusi vain olla ystäväni.
Käteni tärisi niin paljon, että jouduin ampumaan kahdesti.
Eläinparka.
Laivassa syntyneet pennut ammuttiin.
Samoin Rouva Chippy, puusepän kissa.
Vanhojen koirien liha oli sitkeää syötävää,
mutta pennut olivat mureita.
Sivullinen voisi pitää tutkimus- matkailijaa kylmäsydämisenä,
etenkin huomatessaan veden nousevan kielelle, kun pitäisi itkeä.
Nälkä saa ihmisen toimimaan muiden eläinlajien tavoin.
HUHTIKUU 1916 PÄIVÄ 618
Huhtikuun yhdeksäntenä päivänä jäälautta halkesi jälleen.
Jääkaistale kävi liian pieneksi, joten miehet nousivat veneisiin.
Avoveneisiin meneminen oli yksi kamalimmista asioista.
Shackleton johti yhtä venettä, Hudson pienintä,
ja minä vastasin kolmannesta.
Jouduimme heti pulaan.
Etenimme leveää väylää pitkin,
kun etummaisessa veneessä soutava Shackleton huusi osoittaen paapuuriin.
En voinut uskoa silmiäni.
Jää vyöryi meitä kohti hyökyaallon lailla.
Varoitimme takimmaista venettä ja soudimme henkemme edestä.
Kumpikin vene välttyi törmäykseltä.
GEORGE MARSTONIN MAALAUS
Sen jälkeen matka vaikeutui.
Saastunut juomavesi aiheutti ripulin, ja vaatteet jäätyivät kiinni kehoon.
Jalkaterät upposivat hyiseen meriveteen.
Keskipäivän paikanmääritystä odotettiin innolla.
Worsley havainnoi aurinkoa.
Se oli valtava pettymys.
Edistymisen sijaan oli täysi tyrmistys huomata,
että he olivat tulleet 50 kilometriä itään lähtöpaikastaan.
Kun huomioidaan tuulen suunta,
Elefanttisaaresta tulee helposti ilmeisin määränpää.
ELEFANTTISAARI 9. HUHTIKUUTA
Myrskyn noustessa vetäydyimme takaisin jäälautan suojaan
ja rukoilimme, ettei se halkeaisi yöllä.
Emme nukkuneet kahteen vuorokauteen. Kaikki oli märkää, kylmää ja kurjaa.
Aamulla merenkäynti oli valtava.
Olimme ahtojäiden saartamina, ja jäälautat moukaroivat meitä.
Selviytyminen näytti mahdottomalta.
Kaiken kukkuraksi jäälauttamme halkesi keskeltä.
Luulimme loppumme koittaneen.
Olimme siinä pisteessä, että kättelisimme ja sanoisimme:
"Hei sitten, pojat. Tämä on loppu. Hieno suoritus tähän saakka."
Sitten tapahtui ihme.
Jäät alkoivat vetäytyä kauemmas jostakin merivirran oikusta,
ja ympärillemme avautui iso avovesialue.
Todennäköisyys oli yksi miljoonasta, ja se tapahtui juuri oikeaan aikaan.
Shackleton oli huolissaan monien miesten voinnista.
Suut turvoksissa pystyimme hädin tuskin koskemaan ruokaan.
Jano oli hirmuinen.
Se helpotti hetkeksi
pureskelemalla raakaa hylkeenlihaa ja nielemällä sen veren.
Sitten janotti kahta kauheammin, koska liha oli suolaista.
Elefanttisaari nähtiin iltapäivällä.
Yöllä liikkuminen oli vaarallista,
joten he sitoivat veneet toisiinsa ja odottivat merellä.
Olin yöllä merisairas ja onneton. Läpimärkä, kylmissäni ja kipeä.
McLeod möykkäsi koko yön.
Miehet kirosivat toisiaan ja merta, venettä ja kaikkea mahdollista.
Tuolloin Perce Blackborow sai pahoja paleltumia varpaisiinsa.
Ahdinko oli suunnaton.
Frank Wild sanoi, että puolet retkikunnasta oli
seonneita, avuttomia ja toivottomia.
Laajensimme etsintää pohjoiseen, mutta emme ole löytäneet mitään.
Tässä on osa Endurancea.
NICO VINCENT ETSINNÄNJOHTAJA
Muuta emme voi sanoa.
Nyt tutkimme mahdollisimman paljon mahdollisimman nopeasti
ja yritämme kattaa koko etsintäalueen.
ETSINTÄALUE
ETSINTÄSUKELLUS 11 5 PÄIVÄÄ JÄLJELLÄ
ETSINTÄSUKELLUS 12 4 PÄIVÄÄ JÄLJELLÄ
ETSINTÄSUKELLUS 14 3 PÄIVÄÄ JÄLJELLÄ
ETSINTÄSUKELLUS 17 1 PÄIVÄ JÄLJELLÄ
-Miten oikein löydämme hylyn? -En tiedä.
Mitä muuta?
Pyysin lisäaikaa Falklands Maritime Heritage Trust -säätiöltä.
Saimme kymmenen lisäpäivää.
Kaikki riippuu kuitenkin arviostasi kapteenina,
onko turvallista jäädä tänne.
En vastusta sitä. Jää määrää, miten toimitaan.
Käydään jääolosuhteet läpi yhdessä tunnin välein.
Haluan vain varmistaa,
että meille ei käy niin kuin Shackletonille.
ETSINTÄSUKELLUS 18 10 PÄIVÄÄ JÄLJELLÄ
Elefanttisaaren jyrkät rantakalliot ja jäätiköt kohosivat edessämme
häkellyttävän jylhinä ja karuina.
Elefanttisaarelle saapuneita miehiä ei olisi tunnistanut samoiksi,
jotka lähtivät matkaan veneillä.
Olimme riutuneita, voipuneita ja pakkasen runtelemia.
Vanhennuimme 20 vuotta viikossa.
Monet kärsivät harhaisuudesta ja kävelivät ympäri rantaa.
Toiset vapisivat kuin halvaantuneina.
He nauroivat hillittömästi,
kauhoivat kiviä käteensä ja valuttivat niitä sormien välistä
kuin olisivat löytäneet kultaa.
Voitte kuvitella sen ilon, kun tunsimme maan jalkojemme alla
elettyämme 170 päivää ajelehtivalla jäälautalla.
Ensimmäiseksi otettiin huikat.
En unohda edes satavuotiaana, miltä kuuma juoma tuntui kurkussani.
Toivoin, että kaulani olisi kuin kirahvilla,
jotta se ihana tunne jatkuisi.
"Onneksi en tappanut ketään",
Shackleton sanoi ensimmäisessä kahdenkeskisessä keskustelussamme.
Shackleton oli aina korostanut, että perimmäinen vastuu kaikesta
kuului yksin hänelle.
Asenne oli miltei patriarkaalinen.
Se saattoi selittää miesten vankkumattoman uskollisuuden hänelle.
Ensimmäiseksi oli rakennettava maja.
Kasasimme kiviä, käänsimme veneet ylösalaisin niiden päälle
ja tilkitsimme halkeamat lumella.
Kurjassa pikku majassa ei ollut aluksi edes valoa.
Teimme pienen lampun hauduttamalla hylkeenrasvaa,
jonka sydänlankana paloi haavasidos.
Lampun savuava liekki sai pimeyden näyttämään yhä synkemmältä.
Shackleton käsitti pian, etteivät he voineet jäädä saarelle.
Valaanpyytäjät eivät käyneet siellä, joten kukaan ei pelastaisi heitä.
Jääminen tarkoitti kuolemista nälkään tai kylmyyteen.
Tilanne oli tukala,
mutta jälleen kerran johtajamme nousi tilanteen tasalle.
Shackleton päätti ottaa mukaansa viisi vahvaa merimiestä.
Vallitsevien tuulien avulla he purjehtisivat 1 300 kilometriä
yli maailman pelottavimman merialueen kohti Etelä-Georgiaa.
Sieltä he voisivat hakea apua ja palata pelastamaan muut.
"Pahoin pelkään, että se on turha toivo", hän sanoi.
"En ota mukaan ketään, joka ei ole arvioinut riskejä läpikotaisin."
Kun hän lakkasi puhumasta, kaikki tarjoutuivat vapaaehtoisiksi.
Viisi meistä valittiin.
Parantaakseen mahdollisuuksia hän päätti tehdä muutoksia
suurimpaan ja merikelpoisimpaan James Caird -pelastusveneeseen.
Laitaa korotettiin, ja kansi katettiin osittain purjekankaalla.
Pohja täytettiin painolastilla.
Toisen veneen masto tuettiin köliin, jottei se taipuisi niin paljon.
Huhtikuun 23. päivä.
Caird on pian valmiina. Jos Luoja suo, se lähtee huomenna.
On kauheaa katsella tovereitaan, uskollisia läpi tuulen ja tuiskun,
ja tajuta, että todennäköisesti näemme viimeisen kerran.
Ja tietää, että jos et palaa, he kuolevat nälkään.
Kello 12.30 Caird nosti purjeet kolmen hurraahuutoon saattelemana.
Esitimme olevamme juhlatuulella, kun vilkutimme tovereillemme,
vaikka sydämissämme tunsimme olomme jotenkin hylätyiksi.
Kylmää, kylmää.
Jää pysäyttää sen.
On hyytävän kylmä. Miehet työskentelevät valittamatta.
He alkavat kuitenkin väsyä. Kylmyys vaatii veronsa.
ETSINTÄSUKELLUS 21
Löydy jo. Vähän jäännöksiä ja nuoli oikeaan suuntaan kelpaisi.
ETSINTÄSUKELLUS 23
Mitään ei ole löytynyt,
ja lämpötila laskee jyrkästi lähipäivien aikana.
Silloin on pakko lopettaa.
ETSINTÄSUKELLUS 25 6 PÄIVÄÄ JÄLJELLÄ
Tämä alkaa olla lannistavaa.
Tämä on…
-Sanotaan tätä vaikka päätepisteeksi. -Päätepiste.
Hylky ei ollut siellä.
Toiveet ovat korkealla,
mutta yhtäkkiä tuleekin turpiin ja putoaa maihin.
-Päivät käyvät vähiin. -Niin.
24. huhtikuuta vene lähti matkaan, eikä päivääkään liian aikaisin.
Seuraavana päivänä Elefanttisaari oli jään saartama.
He olisivat jääneet sinne talveksi.
Toukokuun puolivälissä Kap Hornin etelänpuoleinen meri
tunnetaan maailman myrskyisimpänä vesialueena.
Hurjassa merenkäynnissä veneemme oli niin pieni,
että purje lepatti joutilaana kahden aallonharjan välissä.
Valtava meri vyöryi yllemme, ja vettä tuli veneeseen jatkuvasti.
Tuntui kuin olisimme olleet vesiputouksen alla.
Alituinen vedessä likoaminen sai jalkamme turpoamaan,
muuttumaan valkoisiksi ja menettämään pintatunnon.
Elefanttisaarella 22 miestä odotti apua,
joka riippui yksin meistä.
Heidän ahdinkonsa oli pahempi kuin meidän.
Maja oli ahdas, synkkä ja likainen.
Mekin olimme synkkiä ja likaisia. Leipää tai korppuja ei ollut.
Välillä saarelle ei ilmestynyt hylkeitä tai pingviinejä päiviin.
Harvat ihmiset ovat olleet yhtä nälkäisiä ja selvinneet.
Elämä täällä on lähes kestämätöntä.
Rukoilemme, että Caird pääsee Etelä-Georgiaan ja tuo pian apua.
Worsley neuvoi kurssin, joka veisi Etelä-Georgiaan.
Jos he purjehtisivat sen ohi,
Afrikan rannikolle olisi tuhansien kilometrien matka.
He menehtyisivät Etelä-Atlantilla.
Olin keskiyöllä peräsimessä, kun taivas näytti kirkastuvan.
Hihkaisin havaintoni miehille,
mutta hetkeä myöhemmin tajusin, että se olikin jättiläisaallon kuohu.
Huusin: "Luojan tähden, pitäkää kiinni!"
En ollut koskaan kohdannut niin valtavaa hyökyaaltoa.
Jotenkin vene selvisi siitä puolillaan vettä.
Äyskäröimme kaikin voimin pelastaaksemme henkemme.
Vasta aamukolmelta, kun olimme sietokyvyn äärirajoilla,
saimme keittimen syttymään ja valmistimme kuumaa juomaa.
Hyviä merkkejä alkoi näkyä.
He havaitsivat merilintuja, jotka eivät lähteneet kauas maalta.
Yhdeltä iltapäivällä näimme edessämme Etelä-Georgian vuorenhuiput.
He olivat kuitenkin saapuneet saaren väärälle puolelle.
He halusivat toiselle puolelle, missä valaanpyyntiasemat olivat.
Shackleton uskoi, että Vincent ja McNeish olivat kuolemaisillaan.
Hän ei voinut ottaa riskiä ja purjehtia saaren ympäri.
Iltahämärässä he pysähtyivät,
koska rantaan ei voinut mennä näkemättä sitä kunnolla.
Yhtäkkiä tuuli kääntyi rannikolla
ja yltyi poikkeuksellisen voimakkaaksi myrskyksi.
Masto taipui myrskyn voimasta ja pelkäsimme sen katkeavan.
Keulalankut avautuivat niin, että vettä ryöppysi laivaan.
Selviytyminen vaikutti epätodennäköiseltä.
Useimmista luultavasti tuntui, että loppu oli lähellä.
Juuri kun tilanne oli pahimmillaan, sää muuttui.
Yhtäkkiä tuuli kääntyi.
Olen usein ihmetellyt,
miten hiuksenhieno raja erottaa menestyksen tappiosta,
ja miten äkillisesti varma tuho vaihtuu vaarattomuuteen.
Lopulta 10. toukokuuta he pujottelivat kallioiden läpi.
Miehet nousivat maihin ja raahautuivat rannalle.
Vielä yksi yö merellä, ja he olisivat varmasti kuolleet.
-Se on edelleen… -Saavuttamaton.
Vaaleansininen alue on katettu.
Jäljellä oleva iso alue on eteläväylä,
joten seuraavaksi sukelletaan tässä lohkossa ja liikutaan itään.
Pysymmekö sitten etelämpänä?
Tällä hetkellä käskyni on kattaa etsintäalue.
ETSINTÄSUKELLUS 26 6 PÄIVÄÄ JÄLJELLÄ
Nyt se tapahtuu. Tällä kertaa löydämme Endurancen.
Enää on muutama päivä jäljellä. Talvi on tulossa.
Olemme keskustelleet paljon siitä,
miten Worsley tiesi laivan uppoamispaikan.
Hän vain arvioi.
Hän ei ollut saanut sijaintia kolmeen päivään,
ja seuraava paikannus tapahtui uppoamisen jälkeisenä päivänä.
Mihin suuntaan laiva ajelehti siinä välissä? Se oli pulma.
Keksimme, että voisimme hyödyntää ERA-20 -tietoaineistoa.
Se on iso eurooppalainen projekti, jossa on kuvattu
viimeisen sadan vuoden ilmastoa havaintojen ja säämallin perusteella.
Määrittelimme liikeradan,
jolla Endurance saattoi ajelehtia marraskuun 21. päivän aikoihin.
Silloin uppoamispaikka olisi etsintäalueen eteläisellä laidalla.
Lisäksi John ja minä keksimme, että voisimme tutkia
Husseyn meteorologisia havaintoja tuolta päivältä.
Husseyn havainnot ovat aitoja, mutta ne eivät kata yötä.
Syötin tiedot uusanalyysin mallinnustyökaluun,
joka teki takautuvan säämallin.
Olemme melko varmoja,
että 18. ja 22. päivän välillä Endurance ajelehti etelään niin,
ettei Worsley voinut havaita sitä.
Etsintäalueen eteläinen osa on tutkittava joka tapauksessa.
Nico, olet kovin hiljainen. Sulattelet ilmeisesti asiaa.
Olen kuin vanha tietokone. Kun ajattelen liikaa, näyttö jumittaa.
ETSINTÄSUKELLUS 28 5 PÄIVÄÄ JÄLJELLÄ
Vedenalaisen operaation näkökulmasta todellinen kysymys kuuluu:
miksi löysimme tämän nyt emmekä vuosi sitten?
Kun tutkimatta on 30 prosenttia, hän tekee tämän upean ennusteen.
Nyt hän toteaa, ettei se ole tutkimissamme paikoissa,
vaan niissä tutkimattomista, tai jossain ihan muualla.
Minäkin osaisin ennustaa noin.
En käynyt yliopistossa opiskelemassa, mikä jää sopii parhaiten gin toniciin.
-Kuinka monta prosenttia on tutkittu? -73 prosenttia.
Alue alkaa loppua.
Seuraavaksi ajelehtimisennuste
yhdistetään edessämme avautuvaan jäännösalueeseen.
Jos ajelehtimismallia sovelletaan hylyn suureen jäännösalueeseen,
hylky voi olla missä tahansa täältä tänne.
Tämä alue on jo tutkittu, paitsi…
Paitsi tuo pieni kohta.
Tämä alue on tutkittava.
Päivien kuluessa mietin yhä useammin:
"Miten voit olla osa Shackletonin tarinaa ja luovuttaa?"
Shackleton oli joutunut
erään maailman syrjäisimmän saaren asumattomalle puolelle.
Hänen piti päästä toiselle puolelle valaanpyyntiasemille.
Etenkin McNeish ja Vincent olivat niin heikossa kunnossa,
ettemme voisi lähteä merelle.
Toinen vaihtoehto oli saaren ylitys.
Kukaan ei ollut koskaan ylittänyt Etelä-Georgian saarta.
Valaanpyytäjät pitävät maastoa kulkukelvottomana.
Vuorten ylitys oli kuolevien miesten epätoivoista uhkapeliä.
Worsley ja Crean lähtivät kanssani.
Neuvottelujen jälkeen päätimme jättää makuupussit
ja varustautua hyvin kevyesti.
Otimme mukaan sukkiin pakatut kolmen päivän muona-annokset,
kaasulampun, kirveen jään hakkaamiseen,
pienen kompassini ja Etelä-Georgian sinikopiokartan.
Puuseppä auttoi kiinnittämällä ruuveja kengänpohjiin,
jotta ne pitäisivät paremmin jäällä.
Shackleton päätti marssia tauotta heti sään seljettyä.
Elämä Elefanttisaarella oli ankeaa. Miehet kärsivät kovasti.
Hyvin usein, kun ruoka oli loppumassa, jotain ilmaantui yllättäen.
Hylje tai myrskyn tuomia pingviinejä.
Olimme taas turvassa pari päivää.
McIlroy operoi tänään Blackborow'n.
Vasemmasta jalasta amputoitiin kaikki varpaat.
Steriloimme välineet aika hyvin.
Steriilejä suojavaatteita ei ollut, joten riisuuduimme aluspaitasillemme.
Olin yksi harvoista, jotka seurasivat amputointia. Se oli hyvin kiintoisaa.
Miesparka käyttäytyi mallikkaasti, ja se sujui ongelmitta.
Perjantaina 19. toukokuuta kello 14 sää oli selkeä,
ja kuu loisti kirkkaana.
Shackleton sanoi: "Nyt aloitetaan, kippari."
Shackleton halusi avata polun.
Hän kulkisi lumen läpi ensimmäisenä, jotta muilla olisi helpompaa.
Kaksi tuntia kiivettyämme olimme 750 metrin korkeudessa.
Kirkas kuunvalo paljasti, että sisämaa oli täynnä rotkoja.
Auringon noustua sumu oheni ja hälveni.
Kun sumu oli hälvennyt täysin, pettymyksemme huomasimme,
että jäätyneeksi järveksi luultu alue olikin merenlahti.
Niinpä laskeuduimme alas rinteen,
jonka kiipeämiseen oli mennyt kolme tuntia.
Shackleton sanoi synkästi: "Meidän on jatkettava seuraavaan."
Näin kävi kolme kertaa.
Olimme marssineet yli 20 tuntia ja pysähtyneet välillä vain syömään.
Kerran Crean ja Worsley nukahtivat erään tauon aikana.
Shackletonkin olisi halunnut nukahtaa, mutta uni olisi tietänyt kuolemaa.
Viiden minuutin kuluttua ravistelin heidät hereille.
Sanoin puoli tuntia kuluneen ja käskin lähteä liikkeelle.
Toukokuun 19. päivän iltana he olivat korkealla vuoristossa
ja tajusivat kuolevansa.
Siellä oli liian kylmää ja suojatonta.
Tilanne näytti synkältä.
Sumu esti perääntymisen, ja pimeys haittasi etenemistä.
Oli hyödytöntä jatkaa näin.
Shackleton sanoi: "Otetaan riski. Lasketaan mäki alas."
Kun laskisimme jyrkänteen alas, ties mitä olisi vastassa.
Se oli kuitenkin ainoa mahdollisuus.
Shackleton istui jääaskelmalle ja minä hänen taakseen.
Crean istui minun taakseni samoin, jotta pysyisimme yhtenä letkana.
Sitten Shackleton potkaisi vauhtia.
Syöksyimme kohti tyhjyyttä.
He laskivat mäen tuntemattomaan.
Pysähdyimme lumipenkkaan.
Laskimme 1,6 kilometrin matkan parissa minuutissa.
Nousimme ylös ja paiskasimme kättä.
"Tällaista ei sovi tehdä liian usein", tuumasi Shackleton.
Kello 6.30 luulin kuulleeni höyrypillin vihellyksen.
En uskaltanut olla varma.
Seitsemältä kuuntelimme tarkasti.
Silloin tyynessä aamuilmassa vuorten takaa kuului
höyrypillin vihellys, joka kutsui valaanpyyntiaseman miehiä töihin.
Se oli ensimmäinen merkki sivistyksestä lähes kahteen vuoteen.
Ystävämme kapteeni Sorlle,
jonka näimme kaksi vuotta aiemmin käydessämme Stromness Bayssa,
ei tunnistanut meitä, kun seisoimme hänen ovellaan.
Sanoin: "Nimeni on Shackleton."
Hän ilahtui nähdessään meidät ja vei meidät heti kotiinsa.
Kävimme kylvyssä, ajoimme parrat ja tunsimme itsemme taas ihmisiksi.
Seuraavana päivänä Worsley haki pienellä höyrylaivalla
kolme muuta miestä, jotka olivat yhä Etelä-Georgian länsipuolella.
Tiistaina lähdimme samalla valaanpyyntialuksella hakemaan
Elefanttisaarelle jääneet toverini.
Kohtasimme ahtojään sadan kilometrin päässä saaresta.
Koska alus oli suojaamatonta terästä,
sillä purjehtiminen ahtojään läpi olisi ollut hengenvaarallista.
Tappion myöntäminen oli vaikeaa, mutta tosiasiat täytyi kohdata.
ETSINTÄSUKELLUS 30 4 PÄIVÄÄ JÄLJELLÄ
-Työntömoottorit ovat päällä. -Selvä.
Tänään on se päivä. Ja ellei ole, ehkä huomenna on.
Harmi, ettei laiva ole vielä löytynyt,
mutta viisi lohkoa on vielä tutkimatta.
Seuraava tehtävämme on D10 ja D9.
Jos jää olisi ollut vakaampaa, se voisi toimia, mutta…
Anna mennä.
Näytä meille lisää.
Näytä lisää.
-Siinä on korkeutta. -Niin on.
Korkeutta riittää.
-Nico. -Mitä?
-Tulisitko katseluhuoneeseen? -Selvä.
-Tuo on Endurance. -Nyt on mielenkiintoista.
-Huomenta, Nico. -Huomenta. Mitä kuuluu?
Hyvää. Taas kaunis päivä.
-Tässä se on, ystäväni. -Oikea kaunotar.
Ehdotan, että sukellamme kameran kanssa paikalle.
-John Shears. Nico kutsuu. -Kuuntelen, Nico.
Tulisitko komentosillalle? Jos näet Mensunia, tuo hänetkin.
-Tulen heti ylös. -Ota Mensun mukaan.
Shackleton pääsi vasta neljännellä yrittämällä
Elefanttisaarelle pelastamaan miehet.
Myrskyt ja jäätynyt meri pakottivat hänet palaamaan takaisin.
Tämä uuvuttava ajanjakso oli rankka.
Neljän kuukauden aikana
hänen kasvojensa uurteet syvenivät ja hiukset harmaantuivat.
Neljännellä yrityksellä Chilen valtio tarjosi apuaan.
He lainasivat Shackletonille pienen höyrylaivan, Yelchon.
Jumalan kaitselmus oli puolellamme.
Kun lähestyimme Elefanttisaarta, huomasin jään olevan avoinna.
Istuimme syömässä herkkuateriaa, hylkeenluita, merilevää ja kotiloita,
kun ulkona päivystävä mies huusi yhtäkkiä:
"Wild! Tuolla näkyy laiva. Eikö pitäisi ampua valoraketti?"
Unohdimme ateriamme ja säntäsimme ovea kohti.
Osa ryntäsi ulos sivustalta, ja herkkuateria kaatui kiireessä.
Kaikki juoksivat rannalle huitoen ja huutaen riemusta.
Shackleton katseli kiikareillaan ja laski miesten määrän.
Vasta kun hän oli varma lukumäärästä,
hän saattoi rentoutua tietäen, ettei yksikään jäisi jälkeen.
Hän laittoi kiikarit koteloon ja kääntyi puoleeni.
Kuulostaa kuluneelta,
mutta hän nuortui kuin silmissä siinä edessämme seisoessaan.
Aamulla herätessäni sanoin: "Tänään on se päivä. Tunnen sen."
Sanot noin joka päivä.
-Onko hyvä hetki? Hei, Mensun. -Hei, Nico.
Mensun ja John, haluaisin esitellä Endurancen.
Kyllä!
Kerrassaan loistavaa.
-Hyvää työtä! -Jestas sentään.
Sanoin Mensunille jäällä, että tästä tulee hyvä päivä.
Kun näin ilmeesi, mietin jo, että sukellusrobotti katosi.
Iso suukko.
-Huomenta! -Onpa se kaunis. Uskomatonta.
Saimme sukellusrobotin ensimmäiset kuvat merenpohjasta.
Endurance on yhtenä kappaleena.
-Tutkijat tekivät huikean löydön. -Endurance löytyi vihdoin.
Se on mitä erikoisin löytö.
Endurance löytyi merenpohjasta 3 008 metrin syvyydestä.
Tämä on ainutlaatuinen löytö.
Yksi aikamme suurimmista syvänmeren arvoituksista ratkesi.
Mummi olisi hyvin ylpeä.
Teen tätä osittain siksi,
että hän inspiroi minua.
Mummini.
SYYSKUU 1916 PÄIVÄ 765
Saimme vastaanoton, jota kukaan meistä ei unohda.
Chileläiset hurrasivat meille, ja me huusimme äänemme käheiksi.
Vastaanotto oli niin sydämellinen,
että he melkein työnsivät meidät takaisin mereen.
Shackletonin viimeinen matka Antarktikselle epäonnistui,
mutta se oli upea epäonnistuminen.
Tuo on Shackletonin hytti.
Tuolla on kompassikaappi.
Kompassinsuojuskin näkyy.
-Peltimuki. -Lautasia.
Tuossa on merkinantopistooli.
-Tuo on saapas. -Siinä on jopa solki.
Kuvan perusteella se voisi olla Wildin saapas.
Katsokaa. Samanlainen, eikö?
Olet varmasti ylpeä väestäsi, Nico. Tämä on uskomatonta.
Shackleton sanoi, että napa-alueilla
kokee sellaista lumovoimaa, joka muuttaa ihmisen pysyvästi.
Aika mateli ja mieli oli maassa.
Hukkaan heitetyt päivät olivat täynnä raatamista,
pimeyttä, ponnistelua ja pelkoa.
Ne päivät eivät vaatineet sankaruutta päivänvalossa,
vaan sinnikästä pyrkimystä toimia sen mukaan,
minkä sielu sanoi oikeaksi.
Palaan erämaahan yhä uudelleen,
kunnes lopulta erämaa vie voiton.
Siinä kiehtovinta on tavoitella lähes mahdotonta.
Kun he palasivat, ensimmäinen maailmansota jatkui yhä.
Shackletonin ei sopinut paistatella valokeilassa.
Lähes kaikki miehet liittyivät heti armeijaan.
Traagisesti kaksi heistä kuoli,
ja monet muut haavoittuivat vakavasti.
KUVAT: FRANK HURLEY
Shackleton hakeutui armeijan logistiikkatehtäviin.
Sodan päätyttyä hän sai tähtihetkensä.
Hän alkoi kiertää luennoimassa.
Elokuva South julkaistiin, ja se oli jymymenestys.
Shackleton teki vielä yhden retken.
Vuonna 1921 hän lähti Etelä-Georgiaan,
mutta kuoli sydänkohtaukseen vuoden 1922 alussa.
ETELÄ-GEORGIA
On vanha klisee, että Shackleton ei saavuttanut mitään tavoitteestaan.
Se on totta, mutta se ei ollut tarinan keskeisin opetus.
Shackleton kuvastaa ihmisen halua
ponnistella kokeillakseen rajojaan,
pyrkiä aina pidemmälle ja kurkottaa horisonttiin.
Sellainen Shackleton oli.
Shackleton haudattiin tänne viides maaliskuuta 1922.
Tasan sata vuotta myöhemmin, viides maaliskuuta 2022,
hänen laivansa Endurance löydettiin Weddellinmeren pohjasta.
Sir Ernest hämmästyisi
ja kenties myös kadehtisi sitä, mitä olemme saavuttaneet.
Hän taputtaisi selkäämme nauraen ja antaisi aplodit ponnisteluillemme.
Kun lähdette täältä, miettikää saavutustanne.
Muistakaa, että olemme osoitus siitä, miten isoimmatkin haasteet ratkeavat
luottamuksella ja yhteistyöllä.
3D-LASERLUOTAUSKUVA 3 008 METRIN SYVYYDESTÄ
ENDURANCE SAI HAUTARAUHAN KANSAINVÄLISTEN SOPIMUSTEN NOJALLA.
BRITISH FILM INSTITUTE ENTISÖI FRANK HURLEYN KUVAMATERIAALIN.
SE VÄRIKÄSITELTIIN DIGITAALISESTI.
MIEHISTÖN REPLIIKIT OVAT HEIDÄN TEKSTEISTÄÄN JA NAUHOITTEISTAAN.
PUHEÄÄNET TEHTIIN TEKOÄLYLLÄ.
TAITEELLISIA VAPAUKSIA OTETTIIN.
OSA ON ALKUPERÄISTÄ, OSA PERUSTUU MUIDEN TARINOIHIN.
Käännös: Anna-Kaisa Viljanen