ÆREN TILFALLER DEN SOM DELTAR.
HVIS HAN MISLYKKES, SÅ VÅGET HAN I DET MINSTE.
THEODORE ROOSEVELT
I 1914 SEILTE ERNEST SHACKLETON OG 27 MENN OM BORD PÅ ENDURANCE.
DE SKULLE TIL ANTARKTIS.
Det var en drøm. Det var en skattejakt.
Men jeg tror ikke Shackleton tenkte på det materielle.
Hva skatten kan kjøpe er ikke målet.
Det er å finne den, å lete etter den.
Shackleton skrev til kona si at han ikke kan beskrive-
-hvor spennende det er å se steder og ting som ingen har sett før.
Min kjære.
Dette blir mitt siste brev før jeg drar sørover inn i det ukjente.
Jeg tviler ikke det minste på at vi kommer gjennom.
Hvorfor vi drar, kan jeg ikke svare på.
Hva som driver oppdagelsesreisende, kan jeg ikke beskrive.
S.A. AGULHAS II
21. januar 1915.
Posisjonen vår er urovekkende.
Den synkende temperaturen fikk vannet rundt skipet til å fryse.
Det var en fare for at vi skulle fryse inne-
-og bli fanget i isflakene rundt oss.
Hvert skritt ut i det ukjente fører til nye mysterier.
Så lenge det fins noe mysterium på jorden-
-er det ikke bare menneskets rett, men også hans plikt å løse det.
Tanken på å utforske, å finne en skatt-
-og så fortsette bortenfor det, er i oss alle.
Vi hørte strålen knekke-
-like lett som fyrstikker, av isens overveldende krefter.
Jeg liker å gjøre det som aldri er gjort før.
Som Shackleton sa, vanskeligheter er bare ting å overvinne.
Hvis vi kommer ut av denne situasjonen med livet i behold, kan vi ikke klage.
Med Guds nåde vil vi lykkes.
S.A. AGULHAS II.
2022
WEDDELLHAVET ANTARKTIS
-Morn, Nico. -Morn, Mensun.
Lasse.
Utrolig bilde. Det ble tatt fra rommet.
I solskinn får vi optiske bilder som er til stor hjelp for navigering.
Vi beveger oss nok i dette området, for vi er allerede her.
Vi må gi all støtte vi kan til AUV-karene.
De kommer til å jobbe døgnet rundt for å utforske søkeruten.
Vi har bare 12 dager på oss.
Hvis været holder seg, får vi kanskje ti dagers forlengelse.
Men vi må ut før isen fryser igjen.
Vi er nær bredde- og lengdegradene kaptein Worsley oppga-
-der han anslår at Endurance sank.
Suksessen venter. Første dykk, gutter. Kom igjen.
SØKSDYKK 1 12 DAGER IGJEN
Endurance er historiens mest omtalte vrak.
Kanskje til og med mer enn Titanic-
-som sank bare to år før Endurance satte seil.
Jeg har jobbet med skipsvrak over hele verden.
Fra Sør-Kina-havet i øst til Karibia i vest.
Skipsvrak av alle slag, fra alle perioder.
Et gresk skipsvrak som ble funnet i en vulkan utenfor Sicilias kyst-
-kan være århundrets funn.
Et skipsvrak er bare en enorm artefakt.
Alt er der.
De beste tidskapslene i verden er skipsvrak.
Skipsvrak dreier seg om mennesker.
Dette er Frank Worsley. Han var kaptein på Endurance.
Harry McNish, snekkeren. James Wordie, geologen, Greenstreet.
Vi har dagbøkene deres. Der fortelles historien om Shackleton.
Jeg har lest alle dagbøkene, og de fleste er ikke publisert.
Her er den første boken jeg leste om Shackleton.
Jeg bærer den med meg.
Jeg fikk boka i belønning for, tro det eller ei-
-oppmøte på søndagsskolen.
Å vokse opp på Falklandsøyene føltes som om kontinentet Antarktis-
-var hagen min, bare 1100 km unna.
Den store mannen selv, sjefen, Shackleton.
Jeg bærer den med meg.
Det er bra.
Lykke til, Dan, men er dette nåla i høystakken?
-Hvor optimistisk er du? -Det er nåla i høystakken.
Det er på 3000 meters dyp i Weddellhavet.
Et av verdens vanskeligste steder å jobbe på.
Vi håper å finne vraket etter Endurance-
-og få en bit av historien.
Det er nok det vanskeligste vraket på jorda å finne.
Ekspedisjonen utvider grensene for vitenskap og geografi.
Min jobb er å spre historien om hva vi gjør på Agulhas.
I Shackletons og fotografen Hurleys ånd-
-å fortelle verden om dem med moderne verktøy som Internett.
Vi snakker om Shackleton fordi det er en historie om overlevelse-
-lederskap og lagarbeid. Og også om fiasko.
LONDON
Dette var oppdagelsesreisingens store tidsalder.
Vi hadde ikke vært nede på havets dyp.
Vi hadde ennå ikke besteget verdens høyeste fjell.
Polfarere var på den tiden globale kjendiser.
De var rockestjernene.
Shackleton var på fire ekspedisjoner til Antarktis.
I 1901 var han tredje offiser på Scotts store ekspedisjon.
Discovery-ekspedisjonen.
Shackleton må ha vært spesiell allerede da, i 20-årene-
-som overtalte Scott-
-til å ta med en mann fra handelsflåten helt til Antarktis.
De led fryktelig. De kom seg med nød og neppe hjem igjen.
Særlig Shackleton sto det dårlig til med.
Shackleton blir sendt tilbake til Storbritannia som invalid.
Noe han skammet seg over.
Han tilga aldri Scott for å ha invalidisert ham i Antarktis.
Men i 1907 klarte Shackleton å skaffe penger-
-til sin egen ekspedisjon til Antarktis, kalt Nimrod-ekspedisjonen.
Han prøvde å ta seg til Sydpolen og kom så nær som 150 km unna.
Han kunne ha tatt premien.
Han gjorde ikke det, for han visste at hvis han gikk det siste stykket-
-ville menn under ham ha dødd.
Jeg kan ikke tenke på å mislykkes.
Men jeg må være fornuftig og verne livet til dem som er med meg.
Det må ha vært en vanskelig beslutning for ham å ta.
AMUNDSEN NÅDDE POLPUNKTET. HVOR ER SCOTT?
Etter erobringen av Sydpolen av Amundsen-
-som med bare noen dagers margin kom før Scotts ekspedisjon-
-gjensto bare ett stort mål for reiser til Antarktis:
Å krysse Sydpolens kontinent fra hav til hav.
Shackleton overbeviste mange-
-om at den største antarktiske reisen gjensto.
Folk har kanskje nådd Sydpolen.
Men den største reisen var å krysse det antarktiske kontinentet.
Shackleton fant så skipet sitt.
Endurance ble bygd i Norge mellom 1911 og 1913.
Da Shackleton kjøpte skipet, byttet han navn til Endurance-
-da det speilet hans familiemotto: "Med utholdenhet erobrer vi."
Så samlet han en besetning.
Shackleton skrev i avisen at hvem som helst kunne søke.
Han fikk 5000 søkere, inkludert tre kvinner.
Noen var forskere som ville delta for de vitenskapelige innslagene.
Noen var sjømenn.
Jeg ble med på ekspedisjonen ved en tilfeldighet.
En natt drømte jeg at Burlington Street var full av isflak-
-og at jeg navigerte et skip langs den.
En absurd drøm. Men sjømenn er overtroiske.
Da jeg våknet, skyndte jeg meg ned Burlington Street.
Et skilt fanget blikket mitt.
Det sto: "Britisk transantarktisk ekspedisjon."
Jeg gikk inn i bygningen. Shackleton var der inne.
Så fort jeg så ham-
-visste jeg at han var en mann jeg ville være stolt av å jobbe med.
Han tok med en forsker, en meteorolog nettopp hjemkommet fra Sudan.
Jeg hadde bare en liten bekymring, om jeg skulle ta med banjoen min.
Han svarte ettertrykkelig. "Selvsagt", sa han.
Så banjoen min, den samme jeg hadde spilt på for publikum i Sudan-
-var en del av bagasjen min.
Han krevde ingen antarktisk erfaring.
Han valgte en mann fordi han så morsom ut.
Han lette etter karakter, utholdenhet og allsidighet.
POLARFORSKERE SHACKLETON-EKSPEDISJONEN
Shackleton hadde et mannskap på 28 menn, inkludert seg selv.
Mange hunder til å dra sleder med, noe ingen hadde erfaring med.
Og en katt. På den andre siden av Antarktis sendte han et annet skip.
De skulle legge ut mat som Shackleton og hans menn kunne hente-
-og unngå sult under den andre halvdelen av reisen.
DEN TYSKE HÆREN INVADERER FRANKRIKE
Det var i begynnelsen av første verdenskrig.
Han tilbød skipet og besetningen til landets tjeneste.
Han sendte et telegram til Churchill, som svarte:
"Fortsett", noe han gjorde.
AUGUST 1914, FØRSTE DAG
7 881 NAUTISKE MIL
Endurance ankom til Grytviken hvalstasjon i Sør-Georgia-
-5. november 1914.
Hvalfangerkapteinene i Sør-Georgia bekreftet de ekstreme isforholdene.
Hvalfangstskipperne rådet oss til å utsette starten til senere.
Shackleton ignorerte rådet. Han kunne ikke vende hjem.
Det var krig, han ville miste besetningen og finansieringen.
Ryktet hans ville ikke overleve enda en fiasko.
Jeg tror han slepte mennene sine ned dit på et dødsdømt oppdrag-
-fordi han ikke kunne holde ut å dra hjem.
7 881 NAUTISKE MIL
Shackleton forlot Sør-Georgia den 5. desember.
To-tre dager senere var de i isen.
Isforholdene det året var veldig dårlige.
De bega seg mot Weddellhavets kyststripe.
Isforholdene ble stadig verre.
De kom innen 160 km, eller en dags seilas, fra målet Vahsel Bay.
Men så, den 18. ble de sittende fast i isen.
Ekspedisjonen hadde mislyktes. Han ville gå over Antarktis.
Han hadde ikke engang satt sin fot på Antarktis.
Der kan du se i horisonten, hva? Det er mye havis der borte.
Det er minus åtte grader. Man kan se at det fryser på mellom isflakene.
Isen blir hard, gammel, knudrete, ru og ujevn.
På det stadiet blir det tøft.
For meg er det vinn eller forsvinn.
Mensun Bound er en legende.
Han er en av verdens fremste marinarkeologer.
Han vil ikke at karrieren hans skal ende i fiasko.
Vi har prøvd en gang før.
I 2019 kom vi til Antarktis for å lete etter Endurance.
Vi vet at det er innen rekkevidde.
Det føltes som om hele livet mitt hadde løpt sammen mot det øyeblikket.
Det var en utrolig følelse, begeistring, opprømthet.
Så gikk alt galt.
Vi kom til vrakstedet, overraskende nok-
-for det var veldig vanskelige isforhold.
Vi klarte å lande AUV-en vår. Den fungerte perfekt.
Men etter 30 timer sluttet den plutselig å sende.
Vi hadde mistet den og ante ikke hva som hadde skjedd med den.
Vi lette i tre dager, men fant den ikke. En stor fiasko.
Vår tapte AUV kostet millioner av dollar.
All planleggingen og årevis med arbeid gikk i vasken.
Det var et av de verste øyeblikkene i mitt liv.
Jeg forventet aldri…
…at jeg skulle få en ny sjanse til å lete etter Endurance.
SØKSDYKK 2, 11 DAGER IGJEN
Vi lærte av fiaskoen i 2019-
-at en annen undervannsdrone var nødvendig for å lete på havbunnen.
Det var Nicos idé å feste den til overflaten med en fiberoptisk kabel.
Nico er en av de beste undervannsingeniørene i verden.
Mens dronen utforsker havbunnen-
-ser vi Endurance dukke opp i sanntid på navigasjonsskjermen.
-Robbie, det er helt vanvittig. -Ok, inn i drivmodus, Chad.
I Weddellhavet fungerer ikke de tradisjonelle metodene.
Her hersker isen.
Den store utfordringen er å sjøsette den under isen-
-og lete på havbunnen på 3000 meters dyp.
Ingen hadde gjort det før.
Det var helt nytt da det gjaldt undervannsteknologi.
Vi har 15 nautiske mil til stedet.
Vi burde være der mellom kl. 17.00-18.00 i kveld.
Og isforholdene, Lasse?
Det er områder med åpent vann-
-men isen er tettere på stedet.
For AUV-operasjonen er det viktig hvordan vi driver.
Vi må få skipet på rett side av søkeområdet-
-for å drive over vraket og ikke den andre veien.
I Weddellhavet ligger den såkalte Weddellvirvelen.
Havisen beveger seg med klokka i en enorm sirkel.
I gjennomsnitt driver isen 20 km per dag her.
Skipet kommer til å drive med isen.
Isen var hardpakket rundt Endurance-
-og strakk seg i alle retninger så langt øyet kunne se fra masten.
Ukene gikk, og vi drev sakte, men sikkert nordover.
Sjøkartet viser et spor som ligner en beruset manns vingling-
-da vi flere ganger krysset vår egen vei.
Min største bekymring er hvordan vi driver.
Hvor fører vinden og strømmene skipet-
-i de lange vintermånedene foran oss?
Er det mulig å bryte seg ut av isen tidlig nok-
-til å prøve seg på landreisen neste år?
Shackletons sjansespill i 1914 på å dra sørover hadde mislyktes.
Nå måtte han overleve en brutal vinter-
-på det mest ugjestmilde stedet på jorden.
FEBRUAR 1915, DAG 208
Den 24. februar sluttet vi å følge skipets rutiner-
-og Endurance ble en vinterstasjon.
Ishytter ble bygget på isflakene rundt skipet-
-og hundene ble lenket fast i hyttene.
De tok tak i arbeidet med å trene hundene.
Skoler i England hjalp ekspedisjonen med å kjøpe hundespannene.
Og vi oppkalte en hund etter hver skole som hjalp til.
Shackleton trodde på optimisme fremfor alt, og jeg tror han hadde rett.
Uten følelsen av at man vil overleve, uten følelsen av hensikt-
-ville man bare gi opp.
Så de organiserte livet på en måte som holdt moralen oppe-
-og holdt dem i live.
Hurley er makeløs.
Med glade australske banneord-
-vandrer han rundt på de farligste og glatteste stedene han kan finne.
Han knipser og sveiver og tar bilder av livet de fører.
Shackleton var generasjoner forut for det som unge nå vet er sant.
Uten filmbevis har det ikke skjedd.
Så selvsagt tok han med seg den nyeste teknologien, film.
Han tok med seg en dokumentarfilmskaper.
Jeg var i den australske villmarken-
-og filmet aboriginenes primitive liv.
Sir Ernest Shackleton inviterte meg med på ekspedisjonen sin.
Jeg hadde ingen anelse om hva det kunne innebære-
-og jeg hadde ikke søkt om å få bli med.
Men sir Ernest hadde lenge vært helten min-
-og jeg ville fulgt ham hvor som helst.
TATLER
Shackleton ville få ut historien. Publisitet var alt for ham.
Han var aldri sikker på finansieringen-
-han lappet alltid sammen ting.
Men han var håpløst uorganisert, forferdelig med penger.
Det var til en viss grad et pyramidespill.
Han fikk 20 pund her, og med dem betalte han noen han skyldte penger.
Shackleton beskrives best-
-av et besetningsmedlem på sin andre reise til Antarktis.
Han sa at han var en bemerkelsesverdig, troverdig skurk.
Shackleton hadde aldri den posisjonen han ønsket i sosieteten.
Han kom ikke fra aristokratiet, han gikk ikke på universitetet.
Shackleton vokste opp i Irland. Faren hans var først bonde.
Så omskolerte han seg til å bli lege og flyttet familien til London.
Shackleton snakket annerledes og ble mobbet på skolen i London.
Han ville desperat vise sin verdi.
Han prøvde å bli politiker, men ingen stemte på ham.
Han prøvde å bli forretningsmann, men mislyktes.
Han hadde to sider. En offentlig, han hadde fotografisk hukommelse-
-og kunne sitere lange rader poesi: Shakespeare, Tennyson, Browning.
Han lokket frem både tårer og jubel på offentlige møter.
Privat var han usikker på seg selv. Han hadde store helseproblemer.
Han var et nervevrak. Han skrev til kona:
"Dette er for overveldende."
Elskede, noen ganger ønsker jeg nesten at jeg ikke hadde dratt sørover-
-men ble hjemme og levde et rolig liv.
Jeg er en fiasko hjemme, ikke en ideell ektemann.
Jeg er bare god som oppdagelsesreisende, ikke noe annet.
Men Emily sto ved hans side.
Emily Shackleton sa: "Man kan ikke ha en vill ørn i en låve."
Han var nok skuffet over mye i livet.
Ingen av planene hans gikk som han hadde håpet.
Men han var nødt til å fortsette videre til Antarktis.
Det var den eneste måten å forbli relevant på, å forbli kjent.
Han måtte dra tilbake til det verste stedet på jorden-
-for å opprettholde statusen sin hjemme.
Joe, havbunnen flater ut.
Ok, oppfattet.
-Er vi klare til å starte oppdraget? -Ja.
Nå gjelder det.
Skal jeg bare ha kontroll? Du er ikke så påvirket nå.
Vi beveger oss!
-Får du noe data? -Ja.
Det er flott. Havbunnen.
Havbunnen er flat, som er bra for oss.
Gjennom den forsenkningen der.
-Perfekt for å finne et vrak. -Nettopp.
Eneste ekkolodd-data av stedet noensinne.
-Vi er de første. -Ja!
Den dumme planen din begynner å ta form.
La oss gå gjennom hva vi ser med kjøretøyet på havbunnen.
Primærsensoren er en sidesittende sonar, SSS.
Her er en lavfrekvent SSS av et vrak-
-som er omtrent på størrelse med Endurance.
Det ser ikke ut som mye-
-men slik vil Endurance se ut på skjermen.
To meter under overflaten, 40 meter dypt.
40 meter under overflaten.
Dra langsomt når jeg sier fra.
For å dra til Antarktis trenger man et eksepsjonelt team.
Jeg har jobbet med teamet mitt i snart 25 år.
Vi har blitt kjent med hverandre og kommet hverandre nær.
Vi har noen imponerende prosjekt under beltet.
Vi har satt flere verdensrekorder.
Endurance22 er min første ekspedisjon til Antarktis.
Det er første gang jeg er ute på havet siden kona mi døde.
Séverine døde av kreft i 2017.
Det var den vanskeligste tiden i livet mitt.
Så å dra ut til havs igjen er bra for meg.
Vi er som en familie.
Jeg pleier å si at jeg er storebror, men det er de ikke enige i.
Så ja, jeg er lagets pappa.
Hvis vi finner vraket, er det lagets suksess.
Men hvis vi mislykkes, er det min fiasko.
Fordi jeg var ansvarlig.
I midten av februar sank temperaturen til 20 minusgrader.
Alle forholdsregler ble tatt for å forberede skipet for vinteren.
Men Endurances mannskap nektet å oppgi sin sedvanlige munterhet.
Vårt gode humør skyldes i stor grad ordenen og rutinene-
-som sir E etablerer.
Vi var alle tildelt egne oppgaver.
Jeg hadde fullt opp med å ha kontroll på temperaturen fire timer i strekk-
-og notere atmosfærisk trykk, vindstyrke og retning.
Våre lugarer på dekk ble for kalde da temperaturen sank.
Lasten ble flyttet fra mellomdekk, og vi bygde oss kott der-
-og bodde der under vintermånedene.
Dette ble døpt Ritz, offisersmessen ble kalt Stallen.
Ritz var et område der medlemmer kunne slappe av, lese-
-spille kort og fordrive tiden.
Appetitten vår var enorm, og maten vi hadde lyst på-
-ville neppe appellere til siviliserte smaker.
Selspekk var vår største delikatesse, og jeg spiste det ofte rått.
Vår skikk er å skåle for kjærester og koner hver lørdagskveld-
-noe alle gjør med ettertrykk.
Ved midnatt drakk vi kakao og gratulerte sir Ernest-
-på 41-årsdagen hans.
Vi sa farvel til solen første mai og levde siden i tussmørke-
-som skulle etterfølges av vinterens mørke.
At solen forsvinner, er deprimerende i polarområdene.
Lange måneder med mørke innebærer mental så vel som fysisk belastning.
En form for midtvintergalskap har manifestert seg.
Alle i besetningen har et ønske om å få håret klippet av.
Det skapte stor munterhet.
Vi ligner en last med fanger.
Overstyrmann Greenstreet banket da på lugardøren.
Han sa til Shackleton: "Skuespillet kan begynne når De er klar."
Shackleton sa: "Om fem minutter kan du si at jeg kommer."
Greenstreet ante ikke at noen minutter tidligere-
-hadde den store oppdagelsesreisende fortalt meg de tragiske nyhetene.
Han sa: "Skipet kan ikke overleve dette, skipper."
"Det er bare et tidsspørsmål."
"Det isen tar, beholder den."
Vi ville bli hjemløse i det øde islandskapet-
-som så få kom tilbake fra.
For mennene var Shackleton den glade høvdingen-
-som ledet dem på et stort og vellykket eventyr.
Noen minutter senere satt vi på Ritz og lo-
-av en burleskforestilling som våre menn så dyktig hadde produsert.
Skipet hadde blitt for dem, som for meg, universets sentrum.
Hvordan ville de være uten skipet?
Tenk dere å være her i en bitte liten trebåt.
Ingen GPS, ingenting. Så sier ekspedisjonslederen:
"Forresten, vi sitter fast. Vi må tilbringe vinteren her."
Man tenker: "Flott, kona mi kommer til å drepe meg."
LUFTFUKTIGHET 75, TRYKK 37 GRADER
Alt er helt perfekt.
Kjøretøyet er klart. Alt er klart. Linen er klar.
Men fartøyet sitter fast i isen.
Dette er frustrerende. Vi kommer oss ikke til neste dykkested.
Og vi taper tid.
Vær tålmodig.
-Tålmodighet. Ja. -Ja, de sier så.
Det er 20 000 liter helikopterdrivstoff i den.
De bruker en teknikk-
-der de svinger containeren fra side til side over baugen-
-for å rulle skipet så det løsner.
De tar containeren om bord igjen nå. Så begynner de å bevege seg framover.
De neste to dagene driver vi stabilt i denne retningen.
Så endrer strømmen kurs.
Hver sjette time får vi en ny prognose.
Bare for å gi dere en oppfatning om usikkerheten vi har å gjøre med.
Antarktis' miljø er et veldig spesielt sted.
Man er helt avskjermet.
Det er som om man går ut av den virkelige verden.
Jeg tror at dette er min 25. ekspedisjon til Antarktis.
Å dra til Antarktis er avhengighets- skapende. Bare spør kona mi.
Når man har sett det, vil man alltid dra tilbake.
9 DAGER IGJEN
Shackleton hadde også en drivkraft til å vende tilbake til Antarktis.
Det er vanskelig å finne noen med mer Antarktis-erfaring enn John Shears.
Han var logistikksjef for British Antarctic Survey-
-den britiske gruppen ansvarlig for antarktiske operasjoner.
Han er blitt tildelt polarmedaljen av dronningen.
Den samme medaljen som Shackleton ble tildelt.
Jeg begynte med ekspedisjoner da jeg var 17-18 år gammel.
Så fortsatte jeg på universitetet.
Jeg kommer fra en jordbruksfamilie i Devon i England.
Jeg sto bestemor nær, og hun fikk aldri sjansen til å reise.
Da bestemor var liten, dro hun til museet i Exeter.
De hadde en antarktisk utstilling der. Den husket hun godt.
Det var første gang jeg hørte om Ernest Shackleton.
Bestemor ville at jeg og brødrene mine skulle få oppleve verden.
Jeg har vært i Arktis og i Antarktis-
-i løpet av to generasjoner.
AUGUST 1915, DAG 366
1. august 1915.
Klokken 10.00 begynte isflakene å bevege seg i vår nærhet-
-og drev tunger av is under skipet som fikk helning mot styrbord.
Vi følte oss som pygmeer da millioner av tonn is i bevegelse-
-knustes ubønnhørlig rundt omkring oss.
Jeg tenkte for meg selv: "Hvor lenge kan dette vare?"
Alt tømmeret var nær bristepunktet.
Dekkene gapte. Dører nektet å åpnes eller lukkes.
Gulvplankene ga etter, og jernplatene i maskinrommet-
-bulte ut og løsnet.
Alt var under ekstremt trykk.
De hørte på musikk da det skjedde. De kjente hvordan trykket bygde seg opp.
Det var som et jordskjelv. Skipet ristet da isen presset seg inn.
Trykket i løpet av dagen økte til en enorm kraft kl. 16.00-
-og knuste ror, rorstolper og akterstolper.
Skipet tok raskt inn vann.
Jeg rigget pumpene, fikk opp dampen og startet lensepumpene kl. 20.00.
Vi pumpet i tre dager og netter uten søvn.
Men vi kunne ikke pumpe henne tørr.
Da inntraff noe merkelig.
I månedsvis hadde vi ikke sett noen keiserpingviner.
Nå dukket plutselig åtte av dem opp og gikk langsomt mot skipet.
Vi hadde alltid trodd at fuglene i prinsippet var stumme.
Men her begynte de å rope, som en sørgesang for skipet.
Effekten av dødslåten var illevarslende og skremmende.
Den 26. oktober kom slutten.
Alt håp om å oppnå målet vårt forsvant.
Shackleton møtte krisen med fatning.
Han ga ordre som om vi skulle ut på en sledeekspedisjon.
For Shackleton var det ikke bare en utrolig farlig utvikling.
De var nå i livsfare.
Men det var også et tegn på at ekspedisjonen hadde mislyktes.
Det er nok Shackletons laveste punkt.
Jeg tror ikke det kan bli verre. Fysisk sett kan det bli verre.
Men for Shackleton er dette lavpunktet.
Han visste at dette var slutten på drømmene hans.
Det var ingen beskyttelse mot snøen og de iskalde vindene.
De hadde en tøff første natt. De la seg på isen.
De trakk lodd om pelssoveposene. De hadde ikke mange nok.
Tre ganger den natten sprakk isflaket under teltene våre.
Tre ganger måtte vi flytte oss.
Jeg fikk ikke sove. Jeg gikk frem og tilbake i mørket.
Oppgaven nå var å sørge for at alle var sikre.
Han svingte helt. Ingen vandring over Antarktis.
I løpet av de tolv timene endrer han helt innstilling.
Fra det øyeblikket er han laser- fokusert på å få mennene hjem.
Ved daggry neste morgen laget Shackleton og Wild-
-som gode samaritaner, te til alle.
De gikk rundt med den til alle teltene.
Shackleton holdt en tale, på den måten som bare han kunne.
Han ba alle om ikke å bekymre seg for tapet av skipet-
-og forsikret dem om at gjennom hardt arbeid og lojalt samarbeid-
-kunne de komme seg i land.
Talen fikk umiddelbar effekt. Stemningen steg.
De skulle prøve å komme seg over isflakene-
-til en liten øy som het Paulet Island.
Det var nødvendig å ta med båtene-
-da den siste delen av reisen skulle skje med båt.
Så alle begynte å forberede seg til sledeturen.
Nå ble et siste klesbytte delt ut.
Det var Burberry-overaller over tykt, varmt undertøy-
-et par vanlige bukser og en tykk genser.
Shackleton bestemte seg for å etterlate all overflødig vekt.
Nok en gang gikk han i teten da han kastet en gullklokke-
-et sigarettetui i gull og flere gullmynter.
Jeg rev ut forsatsbladet fra bibelen som dronning Alexandra hadde gitt-
-der hun selv hadde skrevet.
Ordren var at personlig utstyr ikke måtte overstige en kilo per mann.
Bare absolutte nødvendigheter fikk tas med på marsjen.
Like etter å ha forlatt skipet hørte jeg Shackleton rope på meg.
"Hva er det, sir?" spurte jeg. "Banjoen din", svarte Shackleton.
Dette er banjoen som Shackleton reddet før skipet sank.
Han kalte den medisin for sjelen.
Neste dag begynte vi vandringen vestover.
Hundene dro forsyningene på de sju mindre sledene.
Jeg ledet 16 menn og dro våre tre båter på de større sledene.
Båtene veide omtrent et tonn hver med utstyr.
Vandringen var grusom, og arbeidet var forferdelig-
-fremdriften vår var for langsom for den energien som ble brukt.
De kom ikke langt. To dager senere ga de opp og slo leir.
Vår nye leir, som vi kalte Ocean Camp-
-lå omtrent 2,5 km fra Endurances vanngrav.
Det stakkars mørkerommet var knust.
Det lå begravet under nesten to meter med sørpe.
Men hva gjør man når man har en begravet skatt verdt 20 000 pund-
-under 1,8 meter med sørpe?
Jeg dykket ned og lette etter kassene.
Den første fant jeg raskt.
Jeg tok en pause og dykket ned igjen og kom opp med den andre kassen.
Skipet begynte å bevege seg voldsomt under trykket fra isen.
Vi kom oss tilbake til isflaket så fort vi bare kunne.
Shackleton vendte tilbake til skipet en siste gang og tok signalpistolen.
Hurley, Wild, og jeg gikk om bord på skipet-
-sa adjø, og avfyrte en rakett som farvel.
Det var Shackleton selv som først så skipet begynne å gli.
Han så skorsteinen rykke til.
Vi løp ut på utkikksplattformen som var reist.
Derfra så vi slutten for skipet som hadde ført oss så langt-
-og som hadde kjempet så tappert som et skip noensinne hadde kjempet.
Shackleton sa stille til mennene: "Hun er borte, gutter."
Shackleton hadde trommet inn i dem-
-at det han forventet av dem var optimisme, optimisme, optimisme.
Hvordan kunne de ikke, i det øyeblikket-
-tenke på hvor små overlevelsessjansene deres var?
For, det må sies, overlevelsessjansene deres var ubetydelige.
SØKSDYKK 6, 9 DAGER IGJEN
Ok, la oss finne Endurance!
Vi må finne det nå. Jeg vil ikke at det andre skiftet skal gjøre det.
Har vi alle dataene?
-Ja, vi er klare. -La oss gjøre dette.
Det er en slags overtro i yrket vårt.
Hvis du ikke tror på det, skjer det ikke.
Så tross alt prøver vi å tro på det og tenke:
"Hellet vil snu. Vi må kunne finne det."
Det synker.
-Kom igjen! -Det er et skipsvrak.
Kom igjen!
Åpne baren! Åpne baren! Ja?
-Ja? -Morn, Mensun.
-Noe nytt? -Gode nyheter.
John!
Vi blir knust når det er en steinhaug.
Jeg tuller bare. Det er ikke mulig.
Dette er det store øyeblikket. Vi har funnet vraket av Endurance.
-Er vi helt sikre? -Jøss. Ja!
Jeg tror det ikke før jeg ser det.
Når det gjelder det…
Da batteriene til dronen begynner å gå tomme-
-har vi ikke kunnet følge prosedyrene og filme vraket.
Nå må vi sikre dataene på neste dykk.
-Hei, mine herrer. -Hei!
-Kan noen vise meg det? -Å, ja.
-Herregud! -Der borte.
-Se! -Hun var bare 400 meter nordover.
-Fra Worsleys posisjon? -Ja.
Jeg kan ikke tro det. Jeg er sjokkert.
Vi kan knapt tro det.
Takk, folkens.
Dette er det beste øyeblikket noensinne, og jeg er så stolt-
-og glad for å dele det med dere. Ja!
Hurra!
Mensun, jeg har svingt mellom optimisme og pessimisme.
Ja, sånn var det. Ja.
Men vi er akkurat der Frank Worsley sa at det sank.
Jeg har aldri sett et vrak ligge der man sa at det lå.
Her er det.
-Hva tenker du, Nico? -Jeg sier at jeg ikke vet.
Jeg har belegg for det, men ingen bevis.
Jeg liker ikke gråsoner. Jeg liker svart og hvitt.
65 grader, 16,5 sør.
52 grader, 4 vest. Ingen nyheter.
Tålmodighet. Tålmodighet. Tålmodighet.
Håpet vårt var selvsagt å drive nordover til kanten av isflaket.
Og så, da isen var løs nok-
-ta båtene og ro til nærmeste fastland.
FEBRUAR 1916, DAG 552
Den tredje februar har det vært tomt for kakao en stund.
Vi er nesten tomme for te.
Snart blir vår eneste drikk melk. Maten består stort sett av kjøtt.
Vi fanget pingviner og seler før vi kunne lage mat.
Vi var nødt til å lage en ovn.
Vi lagde en ovn av skorsteinen, kakebokser og en malingsdunk.
Det tok meg åtte timer å lage et måltid.
På de åtte timene smeltet bunnen, og ovnen veltet.
Det gjorde ikke noe, ingenting gikk til spille.
Jeg plukket opp alt og la det i gryten igjen.
De måtte spise det eller gå uten.
Monotonien begynner å gå oss på nervene.
Ingenting å gjøre, ingen steder å gå. Det er da moralen synker.
Når det ikke er noe å gjøre, og ingenting man kan gjøre med det.
Så begynte de å kjekle.
Tirsdag 28. mars.
I morges ble det utriveligheter da vi våknet.
Greenstreet fikk sin dyrebare rasjon varm melk spilt, og han brøt sammen.
I stillhet samlet alle seg og helte litt melk i koppen hans.
Det viser virkelig hvor anspente de alle var.
Men også at de tok vare på hverandre.
SØKSDYKK 5, 7 DAGER IGJEN
Perfekt.
Robbie, alt er sikret, og all slakk er borte fra dekket.
Du kan dykke.
Mottatt. Dykker til 100 meter først.
Dette dykket kan være forskjellen mellom påstanden om å finne et vrak-
-og å se Endurance.
Skal vi ta en rask inspeksjon?
-Ja takk. -Ok, jeg begynner å snu.
Kommer opp.
Ja.
-Er vi ved målet nå? -Ja, jeg tror det.
Det ser ut som havbunnen.
Stopp.
Det ser ut som en skje. Se på formen.
-Jeg tror det er en stein. -Ser ut som en trebit.
Det kan være tre. Kan være en planke.
Filmene er ikke veldig tydelige-
-men vi ser ikke noe skipsvrak.
Det er ingen vits i å bli nede.
-Fortsett søket. -Gjenoppta søket.
Det er vrakrester der nede, det kommer fra vraket.
Så det er deler av skipet. Men ikke skipet.
Stemmer.
Det føltes som om hodet og hjertet ble sprengt.
Jeg kunne høre Shackleton le et sted i bakgrunnen-
-fordi vi dummet oss ut.
Og plutselig startet klokken som hadde stoppet igjen.
"Tikk, tikk, tikk."
Nå kjemper vi igjen mot klokka.
Opp!
SØKSDYKK 9, 6 DAGER IGJEN
Sideekkoloddene kan virkelig lure en.
Vi har gjort store feil før.
Vi fant ubåten, men vi kjente den ikke igjen.
Vi trodde det var stein. Det var en dyr feil.
Iblant går det ikke som man vil. Det har vi nok alle opplevd.
Man må hente seg inn etter motgang. 2019 var et absolutt mareritt.
Du skrev i bloggen din, Mensun, at vi kom hjem med halen mellom beina.
Jeg ville ikke uttrykt det sånn, men sånn var det.
-Det gjorde vi. -Og her er vi.
Iblant må man mislykkes for å lykkes.
MARS 1916, DAG 580
Vi hadde bare mat i fire uker.
Vi hadde ingenting som holdt kulden borte bortsett fra linteltene.
Vi ruster og kaster bort livene våre mens hele verden er i krig-
-og vi vet ingenting om hvordan det går.
På grunn av matmangelen, og fordi vi selv trengte all maten vi kunne finne-
-måtte jeg beordre at hundene ble skutt.
Jeg skjøt Sirius i dag.
Det bød meg imot å gjøre slutt på dette fine, unge dyret-
-som alltid møtte meg med glede.
Hånden min skalv så mye at det måtte to patroner til for å drepe ham.
Stakkars dyr.
De yngste valpene, som var født om bord, ble skutt.
Det ble også Mrs. Chippy, snekkerens katt.
Det var ingen fornøyelse å spise de seige, gamle hundene.
Men de små valpene var møre.
En kunne tro den oppdagelsesreisende er et kaldblodig individ.
Særlig om han merket at han fikk vann i munnen når tårer burde komme.
Sult tar oss alle ned til samme nivå som andre arter.
APRIL 1916 DAG 618
9. april sprekker isflaket igjen, og situasjonen er uholdbar.
De kan ikke leve på de små isflakene, så de tar til båtene.
Å begi seg ut i de åpne båtene er noe av det verste man kan gjøre.
Shackleton tok kommandoen over en båt, Hudson den minste-
-og jeg hadde ansvar for den tredje.
Vi støtte straks på problemer.
Vi tok oss frem langs en lang, bred korridor.
Shackleton var fremst da vi hørte ham rope og peke mot babord.
Jeg kunne ikke tro mine egne øyne.
Isen strømmet mot oss som en flodbølge.
Vi ropte til båten akterut og rodde for livet.
Vi kom oss begge forbi nedslagsstedet.
MALERI AV GEORGE MARSTON
Reisen ble mye vanskeligere etter det.
Mennene får diaré, drikkevannet deres er forurenset.
Klærne deres fryser fast på dem.
Føttene deres er helt nedsenket i iskaldt sjøvann.
Håpet steg etter middagsobservasjonen.
Worsley fotograferte solen.
Det var en stor skuffelse.
I stedet for å gjøre framskritt fant de til sin forferdelse-
-at de var 48 km øst for der de hadde begynt.
Med tanke på hvordan vinden blåser-
-blir Elefantøya raskt den mest åpenbare destinasjonen.
ELEFANTØYA 9. APRIL
Vinden øker, og de må opp på et isolert isflak.
De ber til Gud om at det forblir helt i løpet av natten.
Ingen søvn på 48 timer. Våte, kalde og elendige.
Da vi våknet neste morgen, var havet urolig.
Isen hadde lukket seg rundt oss, og vi ble pisket av isflakene.
Vi så ut til å være sjanseløse.
Så, for å gjøre saken verre, sprakk isflaket på midten.
Vi trodde at dette var slutten.
Vi skulle til å ta hverandre i hånden og si:
"Ok, gutter. Dette er slutten. En bra kamp så lenge den varte."
Da skjedde det et mirakel.
Isen begynte å trekke seg unna isflaket vårt på grunn av strømmen-
-og etterlot oss på åpent vann.
Det er en sjanse på millionen som iblant kommer i rett øyeblikk.
Shackleton var veldig bekymret for mennenes tilstand.
Vi hadde alle hovne munner, og vi kunne knapt få i oss mat.
Vi var fryktelig tørste nå.
Vi fikk midlertidig lindring-
-ved å tygge på rått selkjøtt og svelge blodet.
Men tørsten kom tilbake med dobbel styrke på grunn av saltet i kjøttet.
De ser Elefantøya om ettermiddagen.
De kan ikke risikere å nærme seg om natten.
Så de velger å binde sammen båtene og vente ute til havs.
Jeg var sjøsyk denne natten, veldig ulykkelig, gjennomvåt, frossen og syk.
McLeod brummet hele natten.
Menn forbannet hverandre, havet, båten og alt som kunne forbannes.
Det er da Perce Blackborow først ser frostskadene på tærne.
De er alle fortvilet.
Frank Wild sa at den natta var halve besetningen gal-
-hjelpeløs og uten håp.
Vi har utvidet søket nordover, og hittil har vi ikke funnet noe.
Her er en del av Endurance.
NICO VINCENT
Det er alt vi kan si.
Vi må dekke så mye som mulig på så kort tid som mulig-
-og prøve å dekke hele søkeområdet.
SØKEOMRÅDE
SØKSDYKK 10, 06 DAGER IGJEN
5 DAGER IGJEN
4 DAGER IGJEN
3 DAGER IGJEN
2 DAGER IGJEN
SØKSDYKK 17, 1 DAG IGJEN
-Hva gjør vi for å finne vraket? -Jeg vet ikke.
Hva mer?
Jeg snakket med Falklands Maritime Heritage Trust-
-om å gi oss en forlengelse.
Og de sa ja, de gir oss ti dager til.
Men alt avhenger av din dømmekraft som kaptein.
Om det er sikkert nok for oss å bli.
Jeg er ikke imot det. Isen bestemmer.
Vi går gjennom det hver time med deg.
Jeg må bare sørge for-
-at vi ikke blir for lenge og blir enda en Shackleton.
10 DAGER IGJEN
SØKSDYKK 18
Kysten på Elefantøya var en barriere av klipper og isbreer.
Vill og barbarisk uten sidestykke.
Man ville aldri ha kjent igjen mennene som gikk i land på Elefantøya-
-fra dem som gikk i båtene en uke tidligere.
Uttærte og slitne med alvorlige frostskader.
Vi hadde blitt 20 år eldre på en uke.
Mange led av midlertidig forvirring og vandret planløst omkring.
Andre skalv hjelpeløst.
De lo som gale, plukket opp steiner-
-og silte småstein mellom fingrene som gniere med en gullskatt.
Forestill dere vår glede over å sette fot på fast grunn-
-etter 170 dager på et flytende isflak.
Det første jeg gjorde var å drikke.
Om jeg så blir hundre år, glemmer jeg aldri følelsen-
-av den varme drikken i halsen.
Om jeg bare hadde en sjiraffhals for å forlenge den utsøkte følelsen.
"Takk Gud for at jeg ikke har drept noen av dem"-
-sa Shackleton i vår første private samtale på Elefantøya.
Shackleton insisterte alltid på at det ultimate ansvaret-
-for alt som tilstøtte oss, var hans og hans alene.
Innstillingen hans var nesten patriarkalsk.
Det kan ha bidratt til mennenes ubestridelige hengivenhet til ham.
Vår første jobb var å bygge et hus.
Vi stablet steiner og snudde de to små båtene opp ned-
-og pakket is og snø i sprekkene.
Det var en fæl, liten hytte. Vi hadde ikke noe lys først.
Så lagde vi en liten lampe ved å koke ned selspekk-
-med en vridd bandasje som veke.
Lampen brant med en liten flamme som fikk mørket til å virke mørkere.
Shackleton innså raskt at de ikke kunne bli.
Hvalfangerne dro aldri hit. Ingen ville redde dem der.
Å bli innebar å dø av langsom sult eller av kulden.
Situasjonen var desperat. Men igjen tok lederen vår tak i situasjonen.
Han beslutter at deres eneste realistiske fluktvei er-
-å ta med fem veltrente, sterke sjømenn-
-og bruke vinden til å foreta en 1300 km lang reise-
-over verdens mest skremmende hav mot Sør-Georgia-
-der de kan søke hjelp og så vende tilbake og redde alle de andre.
"Jeg er redd vi håper forgjeves", sa han.
"Jeg ber ingen om å bli med som ikke grundig har overveid farene."
Da han sluttet å snakke, meldte alle seg som frivillige.
Fem av oss ble valgt ut.
For å forbedre sjansene gjorde han noen endringer-
-på den største og mest sjødyktige livbåten, James Caird.
Han forsterket sidene med ekstra planker.
De dekket en del av den åpne båten med seilduk.
De fylte bunnen av båten med ballast-
-og satte en annen mast langs kjølen, så den ikke skulle bøye seg.
23. april.
Caird er nesten ferdig. Med Guds vilje seiler den i morgen.
Det er fælt å stå foran skipskameratene.
Menn som har gått gjennom tykt og tynt med deg.
Og å innse at det sannsynligvis er for siste gang.
Og å vite at om du ikke kommer tilbake, kommer de til å sulte i hjel.
Kl. 12.30 heiste Caird seilet til tre hurrarop fra stranden.
Vi lot som vi var i godt humør da vi heiet og vinket.
Selv om vi i hjertene våre følte oss merkelig forlatt.
Kaldt. Kaldt. Kaldt.
Isen stopper den. Den er gjennomfrossen.
Det var bitende kaldt. Karene jobber der ute uten å klage.
Men de begynner å bli slitne, og det tærer på en.
SØKSDYKK 21
Kom igjen.
Litt skrot med en pil hadde vært bra.
SØKSDYKK 23
Vi finner ingenting. Og snart stuper temperaturen.
Da må vi avbryte letingen.
SØKSDYKK 25, 6 DAGER IGJEN
Det begynner å bli litt nedslående nå.
-Vi avslutter. -Ok, vi avslutter der.
Den var ikke der.
Forhåpningene er skyhøye.
Så får du et slag i trynet og ned med deg.
-Dagene begynner å ta slutt. -Ja.
Den 24. april gir Shackleton seg ut, ikke en dag for tidlig.
Neste dag var Elefantøya omgitt av is.
De hadde vært fanget der enda en vinter.
Havet sør for Kapp Horn i midten av mai-
-er kjent som verdens mest stormfulle havområde.
Båten vår var så liten, og havet var så stort.
Seilet vårt hang ofte løst i roen mellom to bølgetopper.
En stor bølge brøt over oss, vannet strømmet over alt-
-og det føltes som om vi var under en foss.
Vannet i bunnen av båten fikk beina og føttene våre til å hovne opp-
-bli hvite og miste følelsen.
På Elefantøya ventet 22 menn på redning-
-som bare vi kunne gi dem. Situasjonen deres var verre enn vår.
Hytta var trang, mørk og skitten. Vi var også mørke og skitne.
Vi hadde verken brød eller kjeks. Noen ganger gikk det flere dager-
-uten at seler eller pingviner dukket opp på øya.
Få mennesker i verden har vært like sultne som oss og overlevd.
Livet her er nesten uutholdelig.
Vi ber om at Caird når Sør-Georgia og kommer med hjelp uten forsinkelse.
Worsley sier hvordan de skal styre hvis de vil nå Sør-Georgia.
Hvis de seilte forbi Sør-Georgia, var det ingenting før Afrikas kyst-
-tusenvis av kilometer unna. De ville dø et sted i Sør-Atlanteren.
Ved midnatt var jeg ved rorkulten og så en stripe klar himmel.
Jeg ropte til mennene at det klarnet opp.
Så innså jeg at det jeg så, var den hvite toppen på en enorm bølge.
Jeg skrek: "For Guds skyld, hold dere fast!"
Jeg hadde aldri støtt på en så gigantisk bølge.
Men på en eller annen måte holdt båten, halvfull av vann.
Vi øste med energien av menn som kjempet for livet.
Ikke før kl. 03.00, da vi alle var frosne inn til margen-
-klarte vi å tenne ovnen og lage varme drikker.
De begynte å se positive tegn.
De så sjøfugler som de visste holdt seg nær land.
Klokken ett på ettermiddagen så vi Sør-Georgias topper rett fram.
Men da de kom til Sør-Georgia, var de på feil side av øya.
De ville være på den andre siden der hvalfangststasjonene lå.
Shackleton trodde at Vincent og McNeish var døende.
Han kunne ikke risikere å seile hele veien rundt Sør-Georgia.
De stoppet i skumringen.
De kunne ikke gå i land uten å kunne se ordentlig.
Plutselig snudde vinden og økte til voldsom kuling.
Masten ble bøyd av stormvindene, og vi trodde at den skulle ryke.
Baugplankene på hver side åpnet og lukket seg, vann sprutet inn i båten.
Sjansen for å overleve natten virket minimal.
De fleste av oss hadde en følelse av at slutten var nær.
Men akkurat da det så som verst ut, snudde det.
Vinden snudde plutselig.
Jeg forundres over den tynne linjen mellom suksess og fiasko-
-og en plutselig vending som fører fra katastrofe til relativ sikkerhet.
Til slutt, den 10. mai, kom de seg mellom klippene.
De gikk i land og slepte seg opp på stranden.
En natt til ute til havs, og de ville ha dødd.
-Det er fremdeles… -Flyktig.
Den lyseblå linja dekker området.
Det store området som er igjen, er den sørlige kanalen.
Neste dykk blir nok i denne ruten. Så begynner vi å bevege oss østover.
Og så? Tror du vi skal holde oss lenger sør?
-Inntil videre dekker vi ruten. -Dekke ruten. Ok.
SØKSDYKK 26, 6 DAGER IGJEN
På dette dykket skal vi finne Endurance.
Vi har bare noen få dager igjen. Vinteren er på vei.
Alle om bord begynte å diskutere-
-hvordan Worsley visste hvor båten sank.
Han gjorde et anslag.
Han hadde ikke fått inn en posisjon på tre dager.
Ikke før dagen etter at skipet sank, prikket han inn en posisjon.
Så hvor mye og hvor drev skipet derimellom? Det var utfordringen.
Vi kom på denne ideen nå.
Vi kan bruke datasettet ERA-20, et stort europeisk prosjekt-
-for å beregne klimaet og været de siste hundre årene-
-basert på værstasjonsdata.
Så beregnet vi hvordan Endurance kan ha drevet-
-rundt den 21. november.
Ifølge den beregningen forliste skipet i den sørlige kanten av ruten.
Dessuten fikk John og jeg ideen om å undersøke-
-Husseys meteorologiske observasjoner fra den dagen.
Husseys observasjoner er gode, men de dekker ikke natten.
Så jeg kastet dataene inn i en reanalyse-modell-
-som gir oss værdata bakover.
Vi er ganske sikre på-
-at mellom 18. og 22. drev Endurance sørover.
Worsley kunne ikke observere det.
Vi må dekke den sørlige delen av søkeområdet, der du peker.
Nico, du er veldig stille.
-Du bare tar inn alt. -Ja.
Jeg er som en gammel datamaskin.
Når jeg tenker for mye, fryser skjermen.
SØKSDYKK 28,5 DAGER IGJEN
Bra?
For meg, fra et undervannsoperativt synspunkt-
-er det virkelige spørsmålet hvorfor vi oppdager dette nå-
-og ikke for et år siden?
30 prosent av søkeområdet igjen, så kommer han med en forutsigelse.
Det er ikke på et sted vi allerede har utforsket.
Så det er et sted vi ikke har vært, eller et annet sted.
Det er ingen forutsigelse. Jeg kan gjøre den forutsigelsen.
Jeg gikk ikke på universitetet for å lære-
-hvilken is som passer best til gin og tonic.
Hvor mange prosent har vi dekket? Omtrent?
73 prosent.
Vi går tom for leteområde.
Nå som vi har en driftsprognose-
-må vi koble det til området med vrakrester vi har.
Hvis vi appliserer drivmodellen på vrakrestene-
-kan vraket være hvor som helst herfra til hit.
Men hele det området er allerede dekket, bortsett fra…
-Bortsett fra det lille stedet der. -Så vi må lete i dette området.
Jo mer dagene går, jo mer tenker jeg:
"Hvordan kan du være en del av Shackletons historie og gi opp?"
Shackleton var nå på den fjerne, ubebodde siden-
-av en av verdens mest isolerte øyer.
Han måtte komme seg til hvalfangststasjonene.
Jeg innså at McNeish' og Vincents tilstand-
-hindret oss i å dra ut til havs igjen.
Alternativet var å prøve å krysse øya.
Øya Sør-Georgia hadde aldri blitt krysset av noen.
Hvalfangerne ser på landet som utilgjengelig.
Det var et desperat sjansespill av en gruppe døende menn.
Worsley og Crean ble med meg.
Vi valgte å forlate soveposene og gjøre ferden uten oppakning.
Vår oppakning var tre dagers mat rundt halsen i en sokk-
-den gamle primuslykten, en øks for å hugge trappetrinn i isen-
-mitt lille kompass og et kart over Sør-Georgia.
Snekkeren hjalp meg å sette skruer i støvelsålene-
-for å få grep på isen.
Han bestemte seg for å gå så snart været klarnet.
Livet på Elefantøya var hardt. Mennene led fryktelig.
Ofte, da vi nesten hadde spist vårt siste måltid, dukket noe opp.
En sel eller noen pingviner. Så var vi sikre igjen i noen dager.
I dag opererte McIlroy Blackborow-
-og amputerte alle tærne på venstre fot.
Vi klarte å sterilisere instrumentene ganske bra.
Vi hadde ingen sterile overaller å ta på oss.
Vi kledde bare av oss til vesten.
Jeg var en av få som bevitnet operasjonen, det var interessant.
Stakkaren oppførte seg utmerket, og operasjonen gikk uten problemer.
Klokken 14.00 fredag 19. mai var været fint og klart-
-og månen lyste med et sterkt skinn.
Shackleton sa: "Nå går vi."
Shackleton insisterer på å gå først.
Han baner vei gjennom snøen for å gjøre det lettere for de andre.
Etter to timers klatring var vi 762 meter over havet.
Månelyset viste at øyas indre var nesten ufremkommelig.
Da dagslyset kom, ble tåken tynnere og lettet.
Da tåken var borte, så vi til vår store skuffelse-
-at det vi trodde var en frossen sjø, var en bukt fra havet.
Vi gikk tilbake langs skråningen-
-som hadde tatt oss tre timer å klatre.
Shackleton sa bistert: "Vi må fortsette til neste."
Dette skjedde tre ganger.
Vi hadde nå vandret i over 20 timer og bare stoppet for å spise iblant.
Ved en anledning sovnet Crean og Worsley under en pause.
Shackleton følte et uimotståelig begjær etter å sovne-
-men han visste at søvn betydde død.
Etter fem minutter ristet jeg liv i dem igjen.
Jeg sa at de hadde sovet i en halvtime, og at vi måtte gå nå.
Om natten 19. mai-
-var de høyt oppe i fjellene og innså at de skulle dø.
Det var altfor kaldt og ubeskyttet der oppe.
Situasjonen vår var dyster.
Tåken skar av retretten vår. Mørket dekket framrykningen vår.
Det var nytteløst å fortsette sånn.
Shackleton sa: "Vi må ta en sjanse. Vi glir."
Skli ned en avgrunn for å møte hva?
Men det var den eneste måten.
Shackleton satte seg, og jeg satte meg bak ham.
Crean satte seg bak meg, så vi var låst som én.
Så tok Shackleton sats.
Vi lot til å skyte ut i rommet.
De akte ut i det ukjente.
Vi endte i en snøfonn.
Vi hadde kjørt ned 1,5 km på to eller tre minutter.
Vi reiste oss og tok hverandre i hånden.
"Det er ikke bra å gjøre sånt for ofte", sa Shackleton.
Kl. 06.30 syntes jeg at jeg hørte en dampfløyte.
Jeg våget ikke å være sikker.
Kl. 07.00 kom, og vi lyttet intenst.
Så, over fjellene i den stille morgenluften-
-kom lyden av dampfløyter fra hvalfangstfabrikkene.
Det var det første vi hadde hørt fra sivilisasjonen på nesten to år.
Vår gamle venn, kaptein Sørlie, som vi hadde møtt to år tidligere-
-da ekspedisjonen kom til Stromness Bay-
-kjente oss ikke igjen da vi sto utenfor døren.
Jeg sa: "Jeg heter Shackleton."
Han var ekstremt glad for å se oss og inviterte oss inn i huset sitt.
Vi badet, barberte av oss skjegget og følte oss som mennesker igjen.
Neste dag kjørte Worsley rundt i et lite dampskip-
-for å hente de tre mennene som var igjen på vestsiden av Sør-Georgia.
På tirsdagen dro vi ut med den samme hvalbåten-
-for å prøve å nå kameratene mine på Elefantøya.
Vi møtte pakkisen 97 km nord for øya.
Å tvinge den ubeskyttede hvalbåten-
-gjennom pakkisen hadde vært rene selvmordet.
Det var vanskelig å gi opp, men man måtte innse fakta.
SØKSDYKK 30, 4 DAGER IGJEN
-Motoren aktivert. -Oppfattet.
I dag gjelder det. Og hvis ikke, kanskje i morgen.
Det er trist at vi ikke har funnet henne-
-men vi har fortsatt fem søksruter igjen.
Neste oppdrag blir D10 og D09.
Hvis isen hadde ligget stille, kunne det ha fungert.
Men det er…
Kom igjen.
Kom igjen, gi oss mer. Gi oss mer.
Den har litt høyde. Det har litt høyde.
-Nico! -Hva?
-Kan du komme bort til oss? -Ja.
-Det er Endurance. -Det er interessant.
-God morgen, Nico! -God morgen. Hvordan går det?
Det går bra. Enda en vakker dag.
Vær så god, min venn. For en skjønnhet.
-Jeg foreslår at vi dykker med kamera. -Få bekreftelse.
-John Shears, dette er Nico. -Nico, vær så god.
John, kan du komme til broen?
Hvis du finner Mensun, kan du ta ham med til brygga?
-Jeg kommer med en gang. -Ja, ta med deg Mensun.
Shackleton gjorde ikke én, to, tre-
-men fire forsøk på å redde sine menn på Elefantøya.
Han ble presset tilbake av stormer og av et frossent hav.
Han ble eldre i denne perioden.
I de fire grusomme månedene så jeg dype linjer dukke opp i ansiktet hans-
-og håret hans ble grått.
På fjerde forsøk kom Chiles regjering til unnsetning.
De lånte Shackleton dampbåten Yelcho.
Denne gangen gagnet forsynet oss.
Da vi nærmet oss Elefantøya, så jeg at isen var åpen.
Vi spiste et fantastisk måltid av selbein, sjøgress og albueskjell.
Fra mannen i tjeneste utenfor hørte vi plutselig et rop.
"Wild!" ropte han. "Et skip! Burde vi ikke tenne et nødbluss?"
Vi glemte vårt deilige måltid og stupte mot døren.
De som ikke kom gjennom døren, gikk ut fra siden-
-og det fine måltidet ble sparket overende i hastverket.
Alle løp ned på stranda og vinket og skrek i ekstase.
Shackleton brukte kikkerten for å telle antall menn.
Da han var sikker på at han hadde talt riktig antall-
-kunne han slappe av og vite at ingen ville bli etterlatt.
Han la bort brillene og snudde seg mot meg.
Det høres banalt ut, men årene så ut til å falle fra ham-
-der han sto foran oss.
Jeg våknet i morges og sa: "I dag skjer det." Jeg lukter det.
Kom igjen, du sier det hver dag.
-Går det bra? Hei, Mensun. -Ja. Hei, Nico.
Mensun, John, la meg presentere Endurance.
Ja!
Genialt. Helt genialt.
-Bra jobbet! Ja! -Herregud.
Jeg sa det til Mensun tidligere. Jeg sa det ville bli en bra dag.
Han forutså det.
Slik du så ut, tenkte jeg: "Jeg har mistet AUV-en."
Det trodde jeg.
Stort kyss.
God morgen!
Så vakkert! Herregud, det er ikke til å tro!
Miniubåten har sendt de første bildene fra havbunnen-
-og Endurance ser utrolig ut. Alt er i ett stykke.
En forbløffende oppdagelse.
-Endurance er endelig funnet. -Det er et utrolig funn.
Endurance ble funnet på 3008 meters dyp.
Det er en unik oppdagelse.
Et av vår tids største dyphavsmysterier er endelig løst.
Bestemor ville vært så stolt. Så stolt.
En stor del av det jeg gjør-
-er fra inspirasjonen jeg fikk fra henne.
Fra bestemor.
SEPTEMBER 1916, DAG 765
Vi fikk en velkomst som ingen av oss vil glemme.
Chilenerne jublet for oss, og vi jublet oss hese tilbake.
Da vi gikk i land, ønsket de oss så hjertelig velkommen-
-at de nesten dyttet oss ned i havet igjen.
Shackletons siste reise til Antarktis var en fiasko.
Men det var en ærefull fiasko.
Det er Shackletons lugar.
Der er kompasshuset. Herregud, kompassdekselet. Du kan se det.
-Tinnkoppen. -Ja. Tallerkener.
-Der er signalpistolen. -Ja.
-Det er en støvel der. -Du kan til og med se spennen.
Og hvis du ser på bildet. Det kan være Wilds støvel.
Se. Identisk, ikke sant?
Du må være stolt av mennene dine, Nico.
Ja. Dette er utrolig.
Shackleton sa at når man drar til polene-
-blir man berørt av en slags magi og forandres for alltid.
Vi levde lange, mørke dager i sør.
Vi levde gjennom langsomme dødsdager med slit-
-av kamp, mørke, streben og uro.
Dager som ikke krevde heltemot i dagslys-
-men bare en iherdig streben etter å gjøre det sjelen sa var rett.
Jeg vender tilbake til villmarken om og om igjen-
-til villmarken til slutt vinner.
Det er en fascinasjon i å strebe etter det nesten umulige.
S.A. AGULHAS II.
Da de kom tilbake, raste første verdenskrig.
Det var ikke rett tid for Shackleton å ha sin stund i rampelyset.
Nesten alle vervet seg umiddelbart.
Tragisk nok ble to av dem drept. Flere andre ble hardt skadet.
BILDER AV FRANK HURLEY
Shackleton vervet seg i en logistikkrolle.
Da krigen tok slutt, var det endelig hans øyeblikk.
Han begynte å turnere og forelese.
Filmen "South" ble sluppet og ble en stor suksess.
Shackleton hadde en ekspedisjon igjen, i 1921 dro han til Sør-Georgia.
Men han døde av et hjerteinfarkt tidlig i 1922.
SØR-GEORGIA
Det er en gammel klisjé at Shackleton aldri oppnådde-
-noe av det han ville gjøre. Og det gjorde han ikke.
Men det var ikke det Shackleton handlet om.
Shackleton handlet om menneskets drifter.
Å alltid presse på for å utvide sine grenser.
Alltid strebe etter det neste og prøve å nå horisonten.
Det var Shackleton.
Shackleton ble begravet her 5. mars 1922.
Nøyaktig hundre år senere, 5. mars 2022-
-fant vi hans skip Endurance på bunnen av Weddellhavet.
Sir Ernest ville nok blitt forbløffet-
-og antagelig også misunnelig på det vi har oppnådd.
Og klappe oss på ryggen og le og applaudere høyt lagarbeidet vårt.
Når dere går herfra, reflekter over hva dere har gjort.
Husk at vi er et symbol på hvordan man kan klare de største utfordringene-
-hvis man stoler på hverandre og samarbeider.
3D-UTSIKT FRA EKKOLODD PÅ 3000 METERS DYP.
ENDURANCE FORBLIR URØRT OG BESKYTTES AV INTERNASJONALE AVTALER.
DET BRITISKE FILMINSTITUTTET BEVARTE OG RESTAURERTE-
-FRANK HURLEYS 3 MM-FILM SOM ER FARGEBEHANDLET DIGITALT.
MANNSKAPETS ORD ER FRA SKRIFTER OG INNSPILLINGER-
-SOM ER GJENSKAPT VED HJELP AV KI-TEKNOLOGI.
DELER AV HISTORIEN ER ORIGINALE. ANDRE ER FRA HISTORIEFORTELLERE.
ENDURANCE
Tekst: May-Hilde Hoelstad