MERITUL APARŢINE CELUI CARE SE AFLĂ ÎN ARENĂ…
DACĂ DĂ GREŞ, MĂCAR A AVUT CURAJUL SĂ ÎNCERCE.
- Theodore Roosevelt
ÎN 1914, ERNEST SHACKLETON ŞI ECHIPAJUL SĂU DE 27 DE OAMENI,
DE LA BORDUL VASULUI ENDURANCE, AU PORNIT SPRE ANTARCTICA.
A fost un vis.
A fost o vânătoare de comori.
Dar nu cred că Shackleton s-a gândit la partea materială.
Răspunsul nu e ce poate cumpăra comoara,
ci găsirea ei, căutarea ei.
Shackleton i-a scris cândva soţiei sale că nu poate descrie
bucuria de a vedea locuri şi lucruri nevăzute de nimeni înainte.
Draga mea.
E ultima mea scrisoare înainte să plec spre sud, în necunoscut.
Nu am nicio îndoială că vom reuşi.
Nu pot spune de ce plecăm.
Nu pot descrie ce forţă îi mână pe exploratori.
21 ianuarie 1915.
Poziţia noastră e neliniştitoare.
Cu scăderea temperaturii, ochiurile de apă din jurul navei au îngheţat.
Se pare că exista posibilitatea să îngheţăm şi noi
şi să devenim parte din banchiza care ne ameninţă.
Fiecare pas în necunoscut dezvăluie o pagină plină de mister.
Şi, atâta timp cât există vreun mister pe acest glob,
nu e doar dreptul, ci şi datoria omului să încerce să-l desluşească.
Ideea de a explora, de a urmări trofeul
şi apoi a face un pas şi mai departe se regăseşte în noi toţi.
Auzeam traversul trosnind,
rupt ca nişte beţe de chibrit de forţa irezistibilă a gheţii.
Îmi place să fac ceva ce nu s-a mai făcut.
Cum spunea Shackleton, dificultăţile sunt doar lucruri de depăşit.
Atât timp cât scăpam cu viaţă din această încercare,
nu aveam de ce să ne plângem.
Şi te rog, Doamne, ajută-ne să izbândim.
MAREA WEDDELL, ANTARCTICA
- 'Neaţa, Nico. - 'Neaţa, Mensun.
Lasse !
E uimitor, a fost făcută din spaţiu.
Când e soare, putem obţine imagini optice,
foarte utile pentru navigaţie.
Probabil vom merge în zona asta, fiindcă suntem deja aici.
Trebuie să-i ajutăm pe responsabilii cu vehiculele subacvatice autonome.
Vor lucra non-stop pentru a inspecta zona de căutare.
Avem doar 12 zile.
Dacă vremea e bună, am putea primi o prelungire de zece zile.
Dar trebuie să plecăm înainte ca gheaţa să se formeze iar.
Suntem aproape de latitudinea şi longitudinea date de Worsley,
căpitanul navei Endurance, unde crede că s-a scufundat Endurance.
Succesul ne aşteaptă. Prima scufundare, băieţi. Haideţi !
SCUFUNDĂRI - 0 ZILE RĂMASE - 12
Endurance e cea mai celebră epavă din istorie,
poate chiar mai celebră decât Titanicul,
scufundat cu doar doi ani înainte ca Endurance să ridice pânzele.
Am lucrat la epave în toată lumea,
din Marea Chinei de Sud, în est, până în Caraibe, în vest.
Epave de toate felurile, din toate epocile.
Epava unei corăbii greceşti antice,
dintr-un vulcan activ lângă coasta Siciliei,
poate fi una din marile descoperiri ale secolului.
O epavă e un uriaş artefact.
Totul e acolo. Adică…
cele mai bune capsule ale timpului din lume sunt epavele,
iar epavele sunt despre oameni.
El e Frank Worsley.
A fost căpitanul navei Endurance,
Harry McNeish, tâmplarul, James Wordie, geologul, Greenstreet.
Totul are legătură cu jurnalele lor.
Povestea lui Shackleton trebuie spusă din jurnale.
Am citit toate jurnalele şi majoritatea nu sunt publicate.
Asta e prima carte pe care am citit-o despre Shackleton.
Am purtat-o cu mine.
Era o carte primită cadou, dacă-ţi vine să crezi,
pentru că am fost la şcoala duminicală.
Crescând în Insulele Falkland, am simţit că Antarctica
era curtea casei mele, la doar 1.100 km distanţă.
Marele om însuşi, şeful, Shackleton.
Şi port asta cu mine.
Totul e în regulă.
Succes, Dan, dar nu e cumva acul în carul cu fân ?
Cât de optimist eşti ?
Cred că e acul în carul cu fân.
E la 3.000 de metri adâncime, în Marea Weddell,
unul dintre cele mai dificile locuri din lume.
Sperăm să găsim epava vasului Endurance,
care ne leagă de o poveste incredibilă.
E probabil cea mai izolată şi mai greu de găsit epavă din lume.
Expediţia se află la graniţa dintre ştiinţă şi geografie.
Treaba mea e să încerc să răspândesc povestea celor petrecute pe Agulhas
în toată lumea.
Să canalizez spiritul lui Shackleton şi al fotografului său, Hurley,
să spun lumii ce făceau, folosind platforme şi instrumente moderne
ca internetul, reţelele de socializare.
Încă vorbim despre Shackleton
căci e cea mai tare poveste despre supravieţuire,
leadership şi muncă în echipă din istorie.
Şi e o poveste despre eşec.
LONDRA
Era marea epocă a explorărilor.
Nu coborâserăm încă în cele mai adânci ape.
Nu escaladaserăm încă cel mai înalt munte din lume.
Exploratorii polari din acea perioadă erau celebrităţi globale.
Erau vedetele rock ale epocii.
Shackleton a participat la patru expediţii în Antarctica.
În 1901, a fost al treilea ofiţer în marea expediţie a lui Scott,
Expediţia Discovery.
Shackleton trebuie să fi fost un personaj aparte şi la 20 de ani,
dacă l-a convins pe Scott, un adevărat ofiţer al Marinei,
să-l ia cu el pe acest om din marina comercială până în Antarctica.
Au suferit îngrozitor. Abia au reuşit să se întoarcă.
Shackleton, în special, era într-o stare foarte proastă.
Shackleton e trimis înapoi ca invalid în Marea Britanie,
lucru de care a fost profund ruşinat.
Nu a uitat şi nu l-a iertat niciodată pe Scott că l-a gonit din Antarctica.
Dar, în 1907, Shackleton a reuşit
să obţină fonduri pentru propria expediţie în Antarctica,
şi anume Expediţia Nimrod.
Încerca iar să ajungă la Polul Sud şi a ajuns la o distanţă de 156 km.
Ar fi putut obţine trofeul acesta,
dar n-a făcut-o, ştiind că, dacă ar fi parcurs ultima porţiune,
oameni din subordinea lui ar fi murit.
Nu mă pot gândi la eşec.
Dar trebuie să privesc atent problema şi vieţile celor care sunt cu mine.
Trebuie să fi fost o decizie foarte dificilă pentru el.
AMUNDSEN A AJUNS LA POL. UNDE E SCOTT ?
După cucerirea Polului Sud de către Amundsen,
care era, la o distanţă de numai câteva zile,
înaintea expediţiei britanice conduse de Scott,
a mai rămas un singur mare obiectiv al călătoriilor în Antarctica:
traversarea continentului de la Polul Sud de pe o mare pe alta.
Shackleton a reuşit să convingă destui oameni
că cea mai mare expediţie în Antarctica nu fusese încă făcută.
Omul ajunsese la Polul Sud.
Dar cea mai mare expediţie era traversarea Antarcticii
dintr-o parte în alta.
Apoi, Shackleton şi-a găsit nava.
Vasul Endurance a fost construit în Norvegia, între 1911 şi 1913.
Când Shackleton a cumpărat nava, i-a schimbat numele în "Endurance",
fiindcă reflecta deviza familiei sale: "Prin rezistenţă, vom învinge."
Apoi a adunat un echipaj.
Shackleton a trimis o scrisoare la ziar.
Spunea că oricine se poate înscrie.
Au fost 5.000 de candidaţi, printre care şi trei femei.
Unii erau oameni de ştiinţă, fiind interesaţi
de elementele ştiinţifice ale expediţiei. Alţii erau marinari.
Mă alăturasem expediţiei din greşeală.
Într-o noapte, am visat că strada Burlington era plină de banchize
şi că navigam un vapor de-a lungul lor.
Un vis absurd. Dar marinarii sunt superstiţioşi.
Când m-am trezit a doua zi, m-am grăbit pe strada Burlington.
Un semn de pe stâlpul uşii mi-a atras atenţia.
Scria: „Expediţia Imperială Transantarctică.”
Am intrat în clădire. Shackleton era acolo.
În clipa în care l-am văzut,
am ştiut că e un om cu care aş fi mândru să lucrez.
A luat un om de ştiinţă, un meteorolog abia întors din expediţie în Sudan.
Exista o mică problemă care mă îngrijora:
dacă ar trebui să iau banjo-ul cu mine.
Răspunsul lui a fost categoric. „Sigur”, a spus.
Aşadar, banjo-ul meu, cu care încântasem publicul din Sudan,
a făcut parte din bagajul meu.
Nu a solicitat nimănui să aibă experienţă în Antarctica.
L-a luat pe un tip pentru că a spus că pare amuzant.
Căuta caracter. Căuta duritate şi versatilitate.
EXPLORATORII POLARI. ECHIPAJUL LUI SHACKLETON
Shackleton s-a ales cu un echipaj de 28 de oameni, cu el cu tot,
o mulţime de câini pentru a trage la sănii, ceea ce nimeni nu mai făcuse
şi o pisică. De cealaltă parte a Antarcticii, mai trimitea o navă.
Voiau să lase pachete cu mâncare,
pentru ca Shackleton şi oamenii lui să le poată lua,
evitând înfometarea în a doua jumătate a călătoriei.
ARMATA GERMANĂ INVADEAZĂ FRANŢA
Era în ajunul Primului Război Mondial.
Şi-a oferit nava şi echipajul în slujba naţiunii.
I-a trimis o telegramă lui Churchill. Răspunsul: "Continuaţi". Aşa a făcut.
August 1914 Ziua 1
7881 DE MILE NAUTICE
Au ajuns la staţia de procesare a balenelor Grytviken, Georgia de Sud,
la 5 noiembrie 1914.
Căpitanii de pe balenierele din Georgia de Sud
au confirmat condiţiile glaciale severe.
Căpitanii ne-au sfătuit să amânăm cât mai mult plecarea.
Shackleton a ignorat sfatul. Nu se putea întoarce acasă.
Era război, şi-ar fi pierdut echipajul şi finanţarea.
Nu avea reputaţia necesară pentru a supravieţui unui alt eşec.
Şi cred că şi-a târât oamenii acolo într-o misiune sortită eşecului,
pentru că nu suporta să se întoarcă acasă.
7881 MILE NAUTICE
Shackleton a părăsit Georgia de Sud pe data de 5 decembrie.
La două-trei zile de la plecare, ajunseseră la gheaţă.
Starea gheţii era foarte proastă în acel an.
S-au îndreptat spre ţărmul Mării Weddell.
Starea gheţii s-a înrăutăţit.
S-au apropiat la o distanţă de 160 km,
sau o zi de navigat, de destinaţia lor, Golful Vahsel.
Dar apoi, pe data de 18, au rămas blocaţi pe gheaţă.
Expediţia lui eşuase.
Voia să traverseze Antarctica pe jos.
Nici măcar nu pusese piciorul în Antarctica.
Da. Se vede la orizont, nu ?
E multă gheaţă acolo.
Acum sunt minus opt grade
şi, privind zonele deschise, se vede că se întăreşte.
Gheaţa devine tare, veche, noduroasă, amestecată şi deformată,
iar în acest stadiu, întâmpinăm dificultăţi.
Pentru mine, e o situaţie decisivă.
Mensun Bound e o legendă.
E unul dintre cei mai mari arheologi marini din lume.
Dar acum nu vrea să-şi încheie cariera cu un eşec.
Am mai încercat o dată.
În 2019, am venit în Antarctica, în căutarea navei Endurance.
Ştim că se află în raza de acţiune.
Am simţit că toată viaţa mea se îndrepta spre acel moment.
A fost un sentiment incredibil, de entuziasm, de euforie.
Apoi, desigur, totul a mers prost.
Am ajuns la locul epavei, spre uimirea mea,
pentru că aveam parte de condiţii glaciale foarte dure.
Am reuşit să lansăm AUV-ul. AUV-ul funcţiona perfect.
Dar, după 30 de ore, transmisia s-a oprit brusc.
L-am pierdut şi nu ştiam ce s-a întâmplat cu el.
L-am căutat trei zile şi nu l-am găsit.
Eşecul a fost uriaş.
AUV-ul pierdut costa milioane de dolari.
Toată planificarea, toţi anii de muncă s-au dus pe apa sâmbetei.
A fost unul dintre cele mai grele momente din viaţa mea.
Nu m-am aşteptat niciodată
să primesc o a doua şansă de a căuta vasul Endurance, asta e sigur.
SCUFUNDĂRI - 2 ZILE RĂMASE - 11
Am învăţat din eşecurile noastre din 2019
că ne trebuia o dronă subacvatică diferită ca să cercetăm fundul mării.
Nico a ales să ataşeze acest vehicul nou-nouţ la suprafaţă,
folosind un cablu prin fibră optică.
Nico e unul dintre cei mai buni ingineri submarini din lume.
În timp ce vehiculul inspectează fundul mării,
vom vedea nava apărând în timp real pe ecran.
- Robbie, a ieşit din cârlig. - OK, modul propulsie. E al tău, Chad.
În Marea Weddell, metodele subacvatice tradiţionale nu funcţionează,
din cauza gheţii.
Marea provocare e să te lansezi sub gheaţă
şi să cauţi pe fundul mării, la peste 3.000 m.
Nimeni nu mai făcuse asta.
Era ceva complet nou în tehnologia subacvatică.
Avem de parcurs 15 mile nautice până la sit.
Ar trebui să ajungem acolo diseară, între orele 17-18.
Şi care-i starea gheţii, Lasse ?
Sunt porţiuni de apă deschise,
dar va fi mai densă la sit.
Indiferent de operaţiunile AUV-ului, deriva e un aspect foarte important.
Nava trebuie staţionată în partea dreaptă a ferestrei de căutare,
ca să pluteşti deasupra epavei, nu în direcţia opusă.
În Marea Weddell, avem un sistem oceanic, numit Roata Weddell.
Gheaţa se mişcă în sensul acelor de ceasornic, ca un cerc uriaş.
Aici, pluteşte în medie 20 km pe zi.
Chiar şi nava pluteşte odată cu gheaţă.
Gheaţa era densă şi fermă în jurul vasului Endurance,
întinzându-se în toate direcţiile, cât vedeai cu ochii de pe catarg.
Săptămânile treceau, iar noi pluteam în derivă, încet dar sigur, spre nord.
Traseul nostru pe hartă seamănă cu hoinărelile unui om beat,
mergând în cerc.
Cea mai mare nelinişte a mea e deriva.
Unde vor purta vântul şi curenţii nestatornici vasul,
în lunile lungi de iarnă care ne aşteaptă ?
Şi va fi posibil să ieşim dintre banchize suficient de repede
pentru călătoria terestră de anul viitor ?
Riscul asumat de Shackleton de a goni spre sud în 1914
şi de a încerca să învingă iarna se soldase cu un eşec.
Acum trebuia să supravieţuiască iernii dure
în cel mai neprimitor loc de pe Pământ.
Februarie 1915 Ziua 208
La 24 februarie, am încetat să observăm rutina navei,
iar Endurance a devenit o staţie de iarnă.
Colibele de gheaţă erau construite pe banchizele din jurul navei,
iar fiecare câine era legat de o colibă.
Antrenarea şi dresajul câinilor au fost luate în serios.
Majoritatea şcolilor publice din Anglia
au ajutat expediţia cu achiziţionarea câinilor.
Şi am botezat un câine după fiecare şcoală care ne-a ajutat.
Shackleton a insistat mai cu seamă pe optimism şi cred că avea dreptate.
Fără sentimentul că vei supravieţui, fără un obiectiv în minte,
ai renunţa, te-ai întoarce cu faţa la perete.
Aşa că s-au organizat aşa încât să-şi menţină moralul ridicat
şi să rămână în viaţă.
Hurley e o minune.
Cu înjurături australiene vesele,
dă târcoale celor mai periculoase şi alunecoase locuri.
Face fotografii sau manevrează aparatul,
scoţând instantanee cu viaţa aşa cum e ea.
Shackleton descoperise cu generaţii înainte ceea ce tinerii ştiu acum.
Dacă nu ai filmat, nu s-a întâmplat.
Desigur, a luat cu el cea mai nouă tehnologie, filmul în mişcare.
A luat cu el un documentarist.
Pe atunci, eram în sălbăticia din nordul Australiei
filmând viaţa primitivă a aborigenilor.
Printr-o telegramă, sir Shackleton mă invita să mă alătur expediţiei.
Nu aveam nici cea mai vagă idee ce ar fi putut implica
şi nici nu solicitasem să mă alătur expediţiei.
Totuşi, sir Ernest era de multă vreme eroul meu
şi aveam de gând să-l urmez oriunde şi în orice condiţii.
TATLER
Shackleton era disperat să publice povestea.
Publicitatea era vitală pentru el.
Shackleton nu putea fi niciodată sigur de finanţare.
Mereu punea lucrurile cap la cap.
Dar dincolo de asta, era dezorganizat, nu se pricepea deloc la bani.
Era, într-o anumită măsură, o schemă piramidală.
Dacă primea 20 de lire, trebuia imediat să plătească
altcuiva o datorie.
Cred că Shackleton e descris cel mai bine de un observator atent,
un coleg de echipaj din a doua expediţie în Antarctica.
A spus că era un escroc remarcabil, plauzibil.
Shackleton n-a avut niciodată statutul dorit în societatea britanică.
Nu provenea din aristocraţie, nu a mers la universitate.
Shackleton a crescut în Irlanda. Tatăl lui a fost iniţial fermier,
apoi a decis să se recalifice ca medic,
şi s-a mutat cu familia la Londra.
Shackleton vorbea diferit,
a fost foarte hărţuit la şcoală în Londra.
Voia cu disperare să-şi dovedească valoarea.
A încercat să devină politician, dar nu l-a votat nimeni.
A încercat să intre în afaceri, dar a dat greş.
Erau doi Shackletoni.
Era personajul public, cu o memorie fotografică,
care putea recita cu uşurinţă din Shakespeare, Tennyson, Browning.
Făcea publicul să plângă şi să ovaţioneze.
Personajul privat era nesigur. Avea probleme grave de sănătate.
Era torturat de nelinişte. I-a scris soţiei sale,
spunându-i: „Mi se pare prea copleşitor.
Draga mea, uneori aproape că mi-am dorit să nu fi plecat în sud,
ci să fi rămas acasă şi să fi dus o viaţă liniştită.
Presupun că sunt un ratat domestic, şi nu soţul ideal.
Sunt doar un bun explorator şi nimic altceva.”
Dar Emily i-a fost alături tot timpul.
Emily Shackleton a spus: „Nu poţi ţine un vultur sălbatic în hambar.”
Trebuie să fi fost un tip dezamăgit în anumite privinţe.
Niciun plan nu i-a ieşit aşa cum sperase.
Dar trebuia să meargă în Antarctica,
pentru că era singura cale de a rămâne relevant, faimos.
Era ca un pact cu diavolul.
Trebuia să revină în cel mai rău loc de pe pământ
pentru a-şi păstra statutul acasă.
Joe, coborâţi-l uşor la fund.
Bine, recepţionat.
- Bine. Putem începe misiunea ? - Da.
Asta e. Azi e ziua cea mare.
Nu mai eşti aşa afectat.
Oh ! Ne mişcăm !
- Bine, colectaţi date ? - Da.
E bine. Fundul mării.
Fundul mării e foarte plat, ceea ce e bine pentru noi.
Prin depresiunea asta.
Sunt condiţii perfecte pentru a găsi o epavă.
Exact.
Sunt singurele date din lume surprinse de sonar la sit.
- Suntem primii. - Da !
Da !
Planul tău stupid prinde contur.
Să recapitulăm rapid ce vom vedea cu acest vehicul pe fundul mării.
Senzorul principal e un sonar cu scanare laterală.
Sonarul cu scanare laterală de joasă frecvenţă semnalează o epavă,
cam de aceeaşi mărime cu Endurance.
Poate că nu pare mare lucru,
dar aşa va arăta Endurance pe ecran.
Va fi la doi metri sub suprafaţă, la 40 de metri de pupa.
La 40 de metri adâncime.
Când îţi spun eu, vei trage încet.
Ca să mergi în Antarctica, ai nevoie de un echipaj excepţional.
Lucrez cu oamenii din echipa mea de aproape 25 de ani.
Am ajuns să ne cunoaştem şi am devenit foarte apropiaţi.
Avem proiecte impresionante la activ.
Deţinem mai multe recorduri mondiale.
Pentru mine, Endurance 22 e prima mea expediţie în Antarctica şi…
E prima dată când ies iar pe mare de la moartea soţiei mele.
Sévereine a murit de cancer în 2017.
A fost una dintre cele mai grele perioade din viaţa mea.
Aşa că îmi face bine să mă întorc pe mare.
Iar noi suntem ca o familie.
Eu spun că sunt fratele mai mare, dar ei nu sunt de acord.
Aşa că da, sunt părintele acestei echipe.
Dacă găsim epava, va fi succesul întregii echipe.
Dar dacă eşuăm, va fi eşecul meu.
Pentru că eu eram la conducere.
Pe la mijlocul lui februarie,
temperatura a scăzut până la minus 20 de grade.
S-au luat toate măsurile de precauţie pentru a pregăti vasul de iarnă.
Dar echipajul de pe Endurance n-a renunţat la veselia sa obişnuită.
O mare parte din veselia noastră se datorează ordinii şi rutinei
impuse de sir E.
Aveam îndatoririle noastre speciale de îndeplinit.
Eu, personal, am fost ocupat
să ţin evidenţa temperaturii, o dată la patru ore,
notând presiunea atmosferică, forţa şi direcţia vântului.
În cabine se făcuse prea frig, pe măsură ce temperatura scădea.
Încărcătura a fost mutată de pe punţile inferioare
şi ne-am construit nişte compartimente
şi am locuit acolo pe timpul iernii.
Zona asta a fost botezată Ritz. Deasupra erau Grajdurile.
Ritz era o zonă în care membrii se relaxau, citeau,
jucau cărţi şi îşi petreceau timpul.
Aveam un apetit uriaş, iar mâncarea după care tânjeam
nu ar fi tocmai pe gustul celor civilizaţi.
Grăsimea de focă, de pildă, era cea mai mare delicatesă a noastră
şi o mâncam adesea crudă.
Obişnuiam să bem în cinstea iubitelor şi soţiilor în fiecare sâmbătă seară,
şi toată lumea face asta cu multă fervoare.
La miezul nopţii, am băut cacao
şi i-am urat lui sir Ernest la multe întoarceri fericite acasă,
cu ocazia împlinirii a 41 de ani.
Ne-am luat rămas-bun de la soare pe 1 mai şi am intrat în amurg,
care avea să fie urmat de întunericul din toiul iernii.
Dispariţia soarelui e un eveniment deprimant în regiunile polare,
unde lunile lungi de întuneric creează o presiune mentală şi fizică.
S-a manifestat o formă de nebunie tipică pentru miezul iernii,
cu toţii fiind cuprinşi de dorinţa de a-şi rade părul.
A stârnit multă distracţie.
Ai fi zis că suntem un vapor de deţinuţi.
În acel moment, secundul Greenstreet a bătut la uşa cabinei.
I-a spus lui Shackleton: „Proiectul poate începe, dle, când sunteţi gata.”
Shackleton a spus: „Te poţi întoarce în cinci minute să spui asta.”
Greenstreet n-ar fi ghicit că, cu câteva minute înainte,
Marele Explorator îmi dăduse vestea tragică.
A spus: „Vasul nu poate supravieţui în situaţia asta, căpitane.
E doar o chestiune de timp.
Gheaţa păstrează ceea ce primeşte.”
Vom fi aruncaţi în pustiul mohorât al gheţii, din care puţini se întorc.
Pentru membrii echipajului, Shackleton era căpetenia veselă
care îi conducea într-o măreaţă şi reuşită aventură.
Şi câteva minute mai târziu, eram la Ritz, distrându-ne
la unul din spectacolele de cabaret pe care le organizau oamenii noştri.
Nava devenise, şi pentru ei, şi pentru mine, centrul universului.
Cum ar fi ei fără navă ?
Imaginează-ţi să fii aici într-o bărcuţă de lemn.
Fără GPS, fără… nimic.
Apoi liderul spune: "Apropo, băieţi, ne-am împotmolit.
Şi vom petrece iarna aici.”
Tu ai zice: „Minunat, dar nevastă-mea o să mă omoare.”
UMIDITATE 75 PRESIUNE 98,1
Totul e perfect.
Vehiculul e gata. Totul e pregătit. Parâma e pregătită.
Dar vasul e blocat pe gheaţă.
E foarte frustrant.
Nu putem ajunge la următoarea poziţie pentru următoarea scufundare.
Şi pierdem timp.
Învaţă să ai răbdare.
- Răbdare. Da. - Da, aşa se spune.
Nava are în ea 20.000 de litri de combustibil de elicopter.
Folosesc o tehnică specială,
balansează containerul dintr-o parte în alta, de la prora,
ca să pună nava în mişcare, iar asta îl slăbeşte.
Acum aduc containerul înapoi.
Apoi vor începe să înainteze.
Cred că, pentru două zile, vom avea o derivă foarte stabilă în acea parte,
dar apoi direcţia se poate schimba.
La fiecare şase ore primim o nouă prognoză,
ca să vă faceţi o idee privind incertitudinile cu care ne confruntăm.
Mediul Antarcticii e unul foarte special.
Eşti complet izolat.
E ca şi cum ai ieşi din lumea reală.
Am pierdut şirul. Dar cred că e a 25-a expediţie a mea în Antarctica.
Antarctica dă dependenţă. Întreab-o pe soţia mea.
Odată ce ai văzut cum e,
simţi nevoia să te întorci mereu.
9 ZILE RĂMASE
Şi Shackleton avea acest impuls de a reveni în Antarctica.
E greu să găseşti pe cineva
cu mai multă experienţă antarctică decât John Shears.
Conducea departamentul de logistică la British Antarctic Survey,
grupul britanic responsabil cu operaţiunile antarctice.
A primit Medalia Polară de la Majestatea Sa, regina,
aceeaşi medalie pe care a primit-o şi Shackleton.
Am început să fac expediţii pe la 17-18 ani,
apoi am continuat şi pe timpul facultăţii.
Provin dintr-o familie de fermieri din Devon, Anglia.
Am fost foarte apropiat de bunica mea,
care n-a avut ocazia să călătorească.
Când era mică, bunica s-a dus la Exeter,
la muzeul de acolo, unde se ţinea o prezentare despre Antarctica.
Şi şi-a amintit mereu asta.
A fost prima dată când am auzit de Ernest Shackleton.
Bunica şi-a dorit mereu ca eu şi cei doi fraţi ai mei
să ajungem să cunoaştem lumea.
Şi iată-mă aici. Am fost şi în Arctica,
şi în Antarctica, vreme de două generaţii.
August 1915 ZIUA 366
1 august 1915.
La ora 10 dimineaţa, banchiza din jur a început să se deplaseze,
împingând sloiuri de gheaţă sub navă
şi împingându-ne spre tribord.
Ne simţeam ca nişte pigmei, în timp ce milioane de tone de gheaţă
erau nimicite şi zdrobite implacabil în jurul nostru.
Mă tot gândeam: "Cât poate să dureze asta ? Cât ?"
Fiecare lemn ameninţa să se frângă.
Punţile erau goale. Uşile refuzau să se deschidă sau să se închidă.
Podeaua s-a îndoit, iar plăcile de fier din camera motoarelor
s-au umflat şi s-au desprins.
Totul era într-o stare de compresie extremă.
M-am întâlnit cu Napper Tandy şi m-a luat de mână…
Ascultau la gramofon când s-a întâmplat.
Au simţit crescând un val de presiune.
A fost ca un cutremur. Nava se zguduia sub apăsarea gheţii.
De-a lungul zilei, presiunea a crescut căpătând o forţă teribilă la ora 16,
zdrobind cârma, stâlpul cârmei şi etamboul.
Nava scotea rapid apă la pupa.
Am montat pompele, am pornit motoarele şi am pornit pompele de santină la 20.
Am pompat trei zile şi trei nopţi fără să dormim.
Dar nu am putut să o golim de tot.
Atunci s-a întâmplat ceva ciudat.
De câteva luni, nu mai văzuserăm pinguini imperiali.
Acum, opt dintre ei au apărut brusc,
mergând încet spre navă.
Mereu am crezut că aceste păsări sunt, practic, mute, dar, cu această ocazie,
au început să scoată ţipete care sunau ca un bocet pentru navă.
Efectul acestui strigăt al morţii a fost sinistru şi înfiorător.
Pe 26 octombrie, a venit sfârşitul.
Toate speranţele de a ne îndeplini obiectivul s-au năruit.
Shackleton a întâmpinat criza cu sânge-rece.
A dat ordine ca şi cum am fi pornit într-o simplă expediţie cu sănii.
Dar, pentru Shackleton, nu era doar o evoluţie incredibil de riscantă,
căci erau acum în pericol de moarte,
ci şi un semn al eşecului total al expediţiei.
Cred că e cel mai prost moment al lui Shackleton.
Nu cred că poate fi mai rău. Fizic, da.
Dar, pentru Shackleton, cred că ăsta e capătul drumului.
Ştia că visul lui se sfârşise.
Nu exista adăpost în faţa lumii furioase a zăpezilor şi vântului.
Au avut o primă noapte grea. S-au culcat pe gheaţă.
Au tras la sorţi pentru sacii de dormit din blană. Nu le ajungeau.
De trei ori în acea noapte, banchiza a crăpat periculos sub corturi.
De trei ori a trebuit să ne mutăm.
Eu n-am putut dormi.
M-am plimbat prin întuneric.
Sarcina era acum să asigure siguranţa echipajului.
Se răzgândise. Nu mai putea străbate pe jos Antarctica.
În acele 12 ore, şi-a schimbat complet perspectiva.
Din acel moment, s-a preocupat să-i aducă pe acei oameni acasă.
A doua zi, în zori, Shackleton şi Wild,
ca bunii samariteni, au făcut ceai fierbinte pentru toţi.
L-au dus membrilor echipajului, aflaţi în diferite corturi.
Shackleton a ţinut un discurs tipic,
genul de discurs pe care doar el îl putea ţine.
Le-a spus oamenilor să nu-şi facă griji pentru pierderea vasului
şi i-a asigurat că, prin efort, muncă cinstită şi cooperare loială,
vor putea ajunge la ţărm.
Discursul a avut un efect imediat. Ne-a ridicat moralul.
S-a decis să încercăm să traversăm banchizele
până la o mică insulă numită Paulet.
Trebuia să luăm bărcile,
căci ultima parte a călătoriei urma să fie pe apă.
Au început cu toţii să se pregătească pentru călătoria cu săniile.
A avut loc un ultim schimb de haine.
Îmbrăcămintea constă dintr-o salopetă Burberry peste o lenjerie călduroasă,
o pereche de pantaloni obişnuiţi şi un pulover gros.
Shackleton a decis să renunţe şi la cea mai mică greutate inutilă.
Încă o dată, ne-a oferit un exemplu când a aruncat un ceas de aur,
o tabacheră de aur şi câţiva galbeni.
Am rupt pagina de gardă a Bibliei dăruite vasului de regina Alexandra,
pagină conţinând scrisul ei.
Ordinul era ca echipamentul personal să nu depăşească un kilogram de om.
Asta însemna că trebuia luat la drum doar strictul necesar.
Cum am părăsit vasul, l-am auzit pe Shackleton strigând după mine.
„Ce spuneţi, domnule ?" l-am întrebat. „Banjo-ul tău”, a răspuns Shackleton.
Acesta e banjo-ul pe care l-a salvat chiar înainte să se scufunde nava.
L-a numit „Leacul mental de importanţă vitală".
A doua zi, ne-am început marşul spre vest.
Câinii au târât proviziile, pe cele şapte sănii mai mici.
Am condus 16 oameni, târând cele trei bărci puse pe săniile mai mari.
Bărcile cântăreau cam o tonă fiecare, cu tot cu echipament.
Drumul era îngrozitor, munca era cumplită,
iar noi înaintam prea încet pentru energia consumată.
N-au ajuns prea departe. Două zile mai târziu, au ridicat o tabără.
Noua tabără, căreia i-am spus Tabăra Oceanului,
era la vreo 2,5 km de mormântul acvatic al vasului Endurance.
Biata cameră obscură a fost distrusă.
Am găsit-o sub vreo doi metri de gheaţă topită.
Dar ce faci când îngropi o comoară în valoare de 20.000 de lire
sub doi metri de gheaţă topită ?
M-am desprins într-o clipă, am intrat în gheaţă şi am tras de lăzi.
Pe prima am scos-o repede.
Am luat o pauză, am coborât iar sub gheaţă şi am ridicat-o pe a doua.
Nava a început să se clatine violent sub presiunea gheţii.
Nu mai aveam ce face, decât să ne îndreptăm spre ţărm,
cât mai repede, luptând pentru supravieţuire.
Shackleton a vizitat ultima oară nava şi a luat pistolul de semnalizare.
El, Hurley şi Wild au urcat pe navă,
şi-au luat rămas-bun, au tras un foc în semn de rămas-bun.
Shackleton a fost primul care a văzut nava alunecând.
A văzut catargul trosnind.
Ne-am repezit la platforma de observaţie care fusese ridicată.
De acolo, am privit moartea corabiei
care ne purtase atât de departe şi atât de bine,
care dusese o luptă mai curajoasă ca oricare altă navă.
Shackleton le-a spus încet oamenilor: „S-a dus, băieţi.”
Shackleton le spusese deja în mod repetat
că ceea ce aştepta de la fiecare era optimism, optimism, optimism.
Cum să nu se gândească, în acel moment,
care erau şansele lor de supravieţuire ?
Şansele de supravieţuire erau destul de mici.
SCUFUNDĂRI - 6 ZILE RĂMASE - 9
Să găsim vasul Endurance !
Trebuie să-l reperăm acum. Nu vreau să-l prindă celălalt schimb.
Am introdus toate datele ?
- Da, suntem gata. - S-o facem !
Există un fel de superstiţie în profesia noastră
cum că, dacă nu ai încredere, nu se va întâmpla nimic.
În ciuda tuturor întâmplărilor, vrem să fim încrezători, să ne gândim:
„Bine, norocul ni se va schimba. Trebuie să-l putem găsi.”
Locul scufundării.
- Haide ! - E o epavă.
Haideţi, băieţi !
Deschideţi barul !
- Da ? - 'Neaţa, Mensun.
- Ai veşti ? - Veşti bune.
John !
Bine.
O să ne ucidă când o să fie o grămadă de bolovani.
Glumesc, nu se poate, nu e posibil.
Asta e. E marele moment. Am găsit epava vasului Endurance.
- Suntem siguri ? - Doamne ! Da !
O să cred când o s-o văd.
Apropo de asta,
pentru că vehiculul are bateriile descărcate,
nu am putut să urmăm protocolul obişnuit.
Şi să filmăm epava.
Acum trebuie să obţinem datele pentru următoarea scufundare.
- Bună, domnilor ! - Bună !
- Să-mi arate cineva, vă rog ! - Da.
- Doamne ! - Chiar acolo.
- Ia te uită ! - Şi era la doar 400 m spre nord.
De poziţia indicată de Worsley ?
- Da. - Nu-mi vine să cred.
- Nu-mi vine să cred, sunt uluit. - Nici nouă nu ne vine să credem.
Vă mulţumesc tuturor.
E cel mai frumos moment şi sunt mândru
şi fericit să-l împărtăşesc cu voi.
Da.
Ura !
Mensun, nu ştiu de tine. Eu am trecut însă de la optimism la pesimism
- … pe parcursul… - Da, aşa a fost.
Dar suntem chiar deasupra locului unde Worsley a zis că s-a scufundat.
În toată viaţa mea, n-am mai văzut o epavă să fie unde se spunea că e.
Uite-o acolo.
- Ce părere ai, Nico ? - Nici nu ştiu ce să zic.
Am dovezi, dar trebuie confirmate.
Nu-mi place zona gri. Îmi place să fie alb sau negru.
65 de grade, 16,5 grade sud.
52 de grade, 4 vest. Nicio veste.
Răbdare.
Speram, desigur, să plutim spre nord, până la marginea banchizei,
apoi, când gheaţa s-ar fi desprins suficient,
să ne urcăm în bărci şi să vâslim până la prima întindere de uscat.
Februarie 1916 Ziua 552
Pe 3 februarie, cacaua s-a terminat de ceva vreme,
iar ceaiul e şi el pe sponci.
În curând, singura noastră băutură va fi laptele.
Acum, mâncăm aproape numai carne.
A trebuit să prindem pinguini şi foci, ca să avem ce găti.
Ca să gătim, a trebuit să facem o sobă.
Am făcut o sobă din coş, cutii de biscuiţi şi un butoi de vopsea.
Mi-a luat opt ore să gătesc o masă.
În cele opt ore, partea de dedesubt se topea şi soba se răsturna.
Nu mă deranja că se răsturna, căci n-am pierdut nimic,
fiindcă am adunat şi am pus totul înapoi în oală.
Ori mâncau, ori făceau foamea.
Monotonia vieţii de aici ne calcă pe nervi.
N-ai ce face, n-ai unde să te plimbi.
E momentul când moralul scade,
când nu e absolut nimic de făcut şi nu ai ce face în privinţa asta.
Apoi au început să se certe.
Marţi, 28 martie.
În această dimineaţă, au fost multe neplăceri în zori.
Lui Greenstreet i s-a vărsat raţia de lapte fierbinte. Şi a clacat.
Toată lumea s-a adunat în linişte
şi i-a turnat puţin lapte în ceaşcă.
Asta arată cât de agitaţi erau,
dar şi că aveau grijă unii de alţii.
SCUFUNDĂRI - 5 ZILE RĂMASE - 7
Perfect !
Bine. Robbie, totul e asigurat şi frânghia e desprinsă de punte.
Poţi să te scufunzi.
Bine. Recepţionat. Mă duc până la 100 m mai întâi.
Scufundarea asta poate face diferenţa între a susţine că ai găsit o epavă
şi a vedea, efectiv, vasul Endurance.
Facem o inspecţie rapidă sau care e planul ?
- Da, te rog. - Bine, încep să întorc.
Urcăm.
Da.
- Suntem unde trebuie ? - Da, cred că asta e.
Mi se pare că e fundul mării.
Stop !
Arată ca o lingură care scoate ceva.
- Nu-i aşa ? - Uite ce formă are !
Cred că e o piatră.
E vegetaţie marină aici. Pare o bucată de lemn.
Ar putea fi un lemn greu.
- Ar putea fi nişte scânduri. - Bine.
E adevărat că nici filmările nu sunt foarte clare,
dar nu se vede nicio epavă sau navă.
N-are rost să rămânem aici.
- Continuaţi căutarea. - Reluaţi căutarea.
Nu încape îndoială. Avem un câmp rezidual mare,
lucruri făcute de mâna omului, de pe epavă.
Deci fac parte din navă. Nu e nava în sine.
Da.
Am simţit că ceva s-a frânt, în mintea şi în sufletul meu.
L-am auzit pe Shackleton râzând în hohote,
undeva pe fundal, pentru că ne-am făcut de râs.
Deodată, cronometrul care se oprise a pornit din nou.
"Tic-tac, tic-tac."
Şi am revenit la cursa contracronometru.
Ridică !
SCUFUNDĂRI - 9 ZILE RĂMASE - 6
Scanările laterale te pot păcăli.
Am mai făcut greşeli uriaşe în trecut.
Am găsit submarinul, dar nu l-am recunoscut.
Am judecat greşit. A fost o greşeală costisitoare.
Uneori, lucrurile nu merg bine în viaţă.
Cred că toţi ne-am confruntat cu asta
şi trebuie să ne revenim, iar în 2019 a fost un coşmar.
Un adevărat coşmar.
Mensun, ai scris pe blog
că ne-am întors cu coada între picioare.
N-aş fi spus-o chiar aşa, dar aşa…
- Aşa am făcut. - Şi iată-ne aici.
Şi uneori trebuie să dai greş ca să reuşeşti.
Martie 1916 Ziua 580
Am avut mâncare doar pentru patru săptămâni.
N-am avut cu ce să ne ferim de frig, în afară de corturile de pânză.
Ruginim şi ne irosim vieţile aici, în timp ce toată lumea e în război
şi nu ştim ce se întâmplă.
Din cauza lipsei de hrană şi având nevoie
de toate resursele, a trebuit să ordon să fie împuşcaţi câinii.
Azi l-am împuşcat pe Sirius.
A fost cu totul împotriva firii mele să ucid acest animal tânăr,
care se gudura mereu pe lângă mine.
Mâna-mi tremura într-atât, încât am avut nevoie de două cartuşe.
Bietul animal !
Cei mai mici pui născuţi la bord au fost împuşcaţi,
la fel şi dna Chippy, pisica tâmplarului.
Nu era prea plăcut să mănânci câini bătrâni, cu carnea tare,
dar căţeii erau fragezi.
Un observator obişnuit ar putea crede că exploratorul e un om hain,
mai ales văzând că-i lăsa gura apă, în loc să plângă.
Foamea ne aduce pe toţi la nivelul celorlalte specii.
Aprilie 1916 Ziua 618
Pe 9 aprilie, banchiza lor se crapă din nou şi devine nesigură.
Nu pot trăi pe aceste fâşii de gheaţă, aşa că urcă în bărci.
Să urci în aceste bărci deschise e unul din cele mai dificile lucruri.
Shackleton a preluat comanda unei bărci, a celei mai mici, Hudson,
iar eu eram la comanda celei de-a treia.
Am întâmpinat probleme chiar de la început.
Treceam printr-un canal lung şi foarte lat printre gheţuri,
când l-am auzit pe Shackleton ţipând şi arătând spre babord.
Nu-mi venea să cred.
Gheaţa se năpustea spre noi ca un val uriaş.
Am strigat spre pupa şi am tras cu toate forţele de vâsle.
Şi am trecut amândoi de punctul de impact.
Pictură de GEORGE MARSTON
Călătoria a devenit mult mai dificilă după aceea.
Bărbaţii au diaree îngrozitoare, apa potabilă e contaminată,
hainele sunt îngheţate bocnă pe ei.
Picioarele le sunt complet scufundate în apă de mare îngheţată.
Existau speranţe mari pentru poziţia de observare de la prânz.
Worsley a fotografiat soarele.
A fost o mare dezamăgire.
În loc să avanseze, au descoperit, spre consternarea lor,
că se aflau la aproape 50 km est de locul de unde porniseră.
Din cauza direcţiei vântului,
Insula Elephant devine rapid cea mai evidentă destinaţie.
INSULA ELEPHANT 9 APRILIE
Marea şi vântul se înteţesc şi trebuie să acostăm pe o banchiză izolată
şi să ne rugăm la Dumnezeu să nu crape în timpul nopţii.
N-am dormit 48 de ore, eram uzi, înfriguraţi şi nefericiţi.
Când ne-am trezit a doua zi, marea curgea.
Gheaţa se închisese în jurul nostru şi eram loviţi de banchize uriaşe.
Părea că nu avem nicio şansă de supravieţuire.
Apoi, ca să fie şi mai rău, a apărut o crăpătură chiar în centru.
Am crezut că ăsta e sfârşitul.
Şi eram cu toţii pe punctul de a da mâna şi de a spune:
„Ei bine, băieţi, ăsta e sfârşitul. A fost grozav cât a ţinut.”
Dar atunci s-a întâmplat un miracol.
Gheaţa a început să se retragă, printr-o schimbare a curenţilor,
lăsându-ne pe o porţiune mare, deschisă, de apă.
E o şansă la un milion, dintre acelea
care apar uneori la momentul potrivit.
Shackleton era acum foarte îngrijorat de starea multora dintre oamenii săi.
Toţi aveam gurile umflate şi abia ne puteam atinge de mâncare.
Eram îngrozitor de însetaţi.
Am descoperit că ne puteam linişti pe moment
mestecând bucăţi de carne crudă de focă şi înghiţind sângele.
Dar setea a revenit în forţă, din pricina salinităţii cărnii.
După-amiază, zăresc Insula Elephant.
Nu pot risca să se apropie noaptea.
Aşa că aleg să lege bărcile şi să aştepte în larg.
Am avut rău de mare în acea noapte, eram ud leoarcă, îngheţat şi bolnav.
McLeod a gemut încontinuu toată noaptea.
Oamenii se blestemau între ei, blestemau marea, barca, totul.
Atunci, Perce Blackborow a suferit degerături grave la picioare.
Sunt cu toţii extrem de suferinzi.
Frank Wild a spus că jumătate din membrii expediţiei înnebuniseră,
simţindu-se neajutoraţi şi fără speranţă.
Am extins căutările spre nord, dar, deocamdată, n-am găsit nimic.
Aici e o parte din Endurance.
NICO VINCENT Manager expediţie subacvatică
Bine ? E singurul lucru pe care-l putem spune.
Acum trebuie să acoperim cât mai mult în cât mai puţin timp
şi să încercăm să acoperim toată zona de căutare.
ZONĂ DE CĂUTARE
SCUFUNDĂRI - 10 ZILE RĂMASE - 6
SCUFUNDĂRI - 11 ZILE RĂMASE - 5
SCUFUNDĂRI - 12 ZILE RĂMASE - 4
SCUFUNDĂRI - 14 ZILE RĂMASE - 3
SCUFUNDĂRI - 16 ZILE RĂMASE - 2
SCUFUNDĂRI - 17 ZILE RĂMASE - 1
Ce trebuie să facem ca să găsim epava ?
- Nu ştiu. - Ce ? Ce altceva ?
Am discutat cu Fundaţia pentru Patrimoniul Maritim Falkland,
să ne acorde o prelungire.
Au spus că da, mai putem rămâne zece zile.
Dar totul depinde de judecata ta, în calitate de căpitan,
dacă e suficient de sigur pentru noi să rămânem aici.
Nu mă opun. Gheaţa dictează ce trebuie să se întâmple.
Ne gândeam să discutăm totul cu tine din oră în oră.
Singura problemă e că trebuie să mă asigur
că nu rămânem aici şi nu devenim un alt Shackleton.
ZILE RĂMASE - 10
SCUFUNDĂRI - 18
Coasta Insulei Elephant era o barieră de stânci şi gheţari abrupţi,
un peisaj atât de sălbatic, de dur, încât nici nu poate fi descris.
Nu i-ai fi putut recunoaşte pe oamenii care au debarcat pe Insula Elephant
ca fiind aceiaşi care s-au urcat în bărci cu o săptămână înainte.
Acum erau traşi la faţă, sfâşiaţi de degerături de la expunere.
Îmbătrâniserăm 20 de ani într-o săptămână.
Mulţi sufereau de rătăciri temporare, mergând fără ţintă,
alţii tremurau de parcă ar fi fost paralitici.
Râdeau în hohote, adunând pietre
şi lăsând câte o mână de pietricele să le curgă între degete,
ca nişte avari care se bucură de aurul adunat.
Imaginaţi-vă bucuria noastră de a păşi pe pământ
după 170 de zile de viaţă pe o banchiză plutitoare.
Primul lucru pe care trebuia să-l facem era să bem ceva.
Chiar dacă voi trăi până la 100 de ani,
nu voi uita niciodată senzaţia acelei băuturi fierbinţi pe gât.
Mi-am dorit să am un gât ca de girafă, ca să prelungesc senzaţia minunată.
„Slavă Domnului că nu mi-am ucis niciun om”,
a spus Shackleton în prima noastră discuţie confidenţială pe Elephant.
Shackleton insistase mereu că responsabilitatea supremă
pentru tot ce ni se întâmpla era doar a lui.
Atitudinea lui era aproape patriarhală.
Asta ar fi putut explica devotamentul neîndoielnic al oamenilor faţă de el.
Prima noastră sarcină era să construim o casă.
Am adunat nişte bolovani, am întors cele două bărci mici cu susul în jos
şi am pus gheaţă şi zăpadă în crăpături.
Era o colibă îngrozitoare. N-am avut lumină la început.
Apoi am făcut o lampă fierbând nişte seu de focă,
şi folosind un bandaj răsucit pe post de fitil.
Lampa avea o flacără mică, cu fum, care făcea bezna să pară şi mai grea.
Dar Shackleton şi-a dat seama repede că nu puteau rămâne acolo.
Nu era un loc pe unde să treacă balenierele.
Nimeni nu avea să-i salveze de acolo.
Dacă rămâneau, ar fi murit de foame sau de frig.
Situaţia era disperată.
Dar, din nou, liderul nostru s-a ridicat la înălţimea situaţiei.
Decide că singura cale realistă de scăpare e să ia cu el
cinci marinari puternici
şi să se folosească de forţa vântului ca să parcurgă o călătorie de 1.300 km
pe cele mai terifiante ape oceanice din lume, spre Georgia de Sud,
ca să căute ajutor şi să se întoarcă
să-i salveze pe toţi cei pe care i-au lăsat în urmă.
„Mă tem că e o speranţă deşartă”, a spus el.
„Nu rog pe nimeni să vină fără să fi cântărit bine şansele.”
În clipa în care a tăcut, toţi s-au oferit voluntari.
Am fost aleşi cinci.
Pentru a avea şanse mai mari, a adus nişte modificări
celei mai mari şi mai rezistente bărci de salvare, James Caird.
A pus scânduri suplimentare pe lateral.
Au acoperit o parte din barcă cu pânză.
Au umplut fundul bărcii cu balast
şi au pus catargul altei bărci sub chilă,
ca să nu se îndoaie atât de mai mult.
23 aprilie.
Caird e aproape gata. Şi pleacă mâine, cu voia Domnului.
E îngrozitor să dai ochii cu camarazii tăi.
Cu cei care au trecut prin bune şi prin rele alături de tine.
Şi să-ţi dai seama că e, probabil, pentru ultima dată.
Şi să ştii că, dacă nu te întorci, vor muri de foame.
La 12:30, Caird a ridicat pânzele, în uralele celor de pe ţărm.
Ne prefăceam cu toţii binedispuşi, făcându-le cu mâna camarazilor.
Deşi, în inimile noastre, aveam senzaţia stranie că suntem oropsiţi.
Frig !
Se opreşte în gheaţă.
Îngheţ.
Era un frig cumplit. Iar băieţii lucrează acolo
fără să se plângă. Îşi văd de treabă.
Dar obosesc, iar situaţia te epuizează.
SCUFUNDĂRI - 21
Haide !
Câteva rămăşiţe, cu o săgeată, ar fi numai bune.
SCUFUNDĂRI - 23
Nu găsim nimic.
Iar în principiu, temperaturile vor scădea
vertiginos în următoarele zile.
Va trebui să întrerupem căutările.
SCUFUNDĂRI - 25 ZILE RĂMASE - 6
Devine cam descurajant, nu ?
- Da. - E ca şi cum…
Bine, oprim căutările.
- Da. - Bine. Capăt de linie.
Deci nu era acolo.
Îţi faci mari speranţe, iar apoi
e ca un croşeu de dreapta în bărbie şi te prăbuşeşti.
Nu mai avem multe zile, aşa-i ?
Da.
Pe 24 aprilie, Shackleton pleacă tocmai la timp.
A doua zi, Insula Elephant era înconjurată de gheaţă.
Ar fi rămas blocaţi acolo încă o iarnă.
La mijlocul lui mai, oceanul de la sud de Cape Horn
este cunoscut ca având cele mai furtunoase ape din lume.
Barca noastră era atât de mică, şi mările atât de vaste,
încât, adesea, vela flutura calm între crestele a două valuri.
Marea furioasă se spărgea peste noi, turnând şuvoaie peste tot
şi făcându-ne să ne simţim ca şi când am fi fost sub o cascadă.
Treptat, din cauza umezelii constante, ni s-au umflat picioarele,
ni s-au albit şi şi-au pierdut toată sensibilitatea la suprafaţă.
Pe Insula Elephant, 22 de oameni aşteptau salvarea
pe care doar noi le-o puteam asigura.
Situaţia lor era mai gravă decât a noastră.
Coliba era înghesuită, întunecată şi murdară. Şi noi eram la fel.
Nu aveam nici pâine, nici biscuiţi. Uneori, treceau zile întregi
fără să apară nicio focă şi niciun pinguin pe insulă.
Cred că puţini oameni din lume
au fost la fel de flămânzi ca noi şi au supravieţuit.
Aici, viaţa e aproape de nesuportat.
Ne rugăm ca Caird să ajungă cu bine în Georgia de Sud
şi să ne salveze fără întârziere.
Worsley le spune pe unde să o ia dacă vor să ajungă în Georgia de Sud.
Dacă treceau de ea, nu mai era nimic până la coasta Africii.
Erau mii de kilometri în faţă.
Ar fi pierit undeva în Atlanticul de Sud.
La miezul nopţii, eram la cârmă şi am observat o fâşie de cer senin.
Le-am spus celorlalţi că se însenina.
Apoi, o clipă mai târziu, mi-am dat seama că ce văzusem
era, de fapt, creasta albă a unui val enorm.
Am strigat: „Dumnezeule, să rezistăm !”
Nu mai întâlnisem un asemenea val gigantic.
Dar, cumva, barca a rezistat, deşi s-a umplut pe jumătate cu apă.
Ne umpleam de acea energie a oamenilor care luptă pentru viaţa lor.
Abia la ora trei, când îngheţaserăm toţi, aproape la limita rezistenţei,
am reuşit să aprindem soba şi să ne facem băuturi calde.
Au început să vadă semne pozitive.
Au văzut păsări marine de care ştiau că nu se aventurează departe de uscat.
La ora 13, am văzut drept în faţă piscurile din Georgia de Sud.
Dar când au ajuns în Georgia de Sud, erau în partea greşită a insulei.
Trebuiau să ajungă pe partea cealaltă,
unde erau staţiile vânătorilor de balene.
Shackleton credea că Vincent şi McNeish erau pe moarte.
Nu putea risca să navigheze în jurul Georgiei de Sud.
S-au oprit în lumina slabă a apusului, căci nu puteau ajunge la mal
fără să vadă bine.
Brusc, vântul s-a schimbat la ţărm
şi s-a înteţit, stârnindu-se o vijelie extrem de violentă.
Catargul s-a îndoit sub forţa sa
şi, la un moment dat, am crezut că se va rupe.
Scândurile laterale ale prorei s-au deschis şi s-au închis
astfel încât cantităţi mari de apă au ţâşnit înăuntru.
Şansele de a supravieţui peste noapte păreau mici.
Cred că majoritatea am simţit că sfârşitul e aproape.
Apoi, exact când situaţia nu putea fi mai rea, lucrurile s-au schimbat.
Vântul şi-a schimbat brusc direcţia.
M-am mirat adesea de linia subţire care separă succesul de eşec
şi de întorsătura bruscă ce duce de la dezastrul cert la siguranţă.
Apoi, în cele din urmă, pe 10 mai, au trecut printre nişte stânci.
Au coborât din barcă şi s-au târât pe plajă.
Încă o noapte pe mare, şi ar fi pierit cu siguranţă.
- Rămâne… evazivă. - Da.
Linia albastră marchează zona acoperită,
iar cea mai mare zonă rămasă e canalul sudic.
Următoarea scufundare va fi probabil pe acest cvartal,
iar noi vom începe să mergem spre est.
Şi apoi ? Crezi că vom rămâne mai la sud ?
Deocamdată, comanda mea e
- … să acoperi perimetrul. - Acoper perimetrul. Bine.
FONDUL PATRIMONIULUI MARITIM FALKLANDS
SCUFUNDĂRI - 26 ZILE RĂMASE - 6
Asta e. Cu scufundarea asta, vom găsi nava Endurance.
Mai avem doar câteva zile. Vine iarna.
Am început să discutăm, între noi, toţi cei de la bord,
cum de a ştiut Worsley unde s-a scufundat.
A făcut doar o estimare.
Nu reuşise să găsească un loc timp de trei zile înainte
şi abia a doua zi după ce vasul s-a scufundat,
a reuşit să găsească următoarea soluţie.
Care era, aşadar, direcţia de plutire între ele ?
Asta a fost provocarea.
Abia acum, pe drum, ne-a venit ideea
să folosim setul de date ERA-20. E un proiect european de amploare,
care calculează clima şi vremea din ultima sută de ani
pe baza datelor de la staţia meteo şi a tiparelor fizice.
Apoi am calculat traiectoria derivei
pe care Endurance ar fi putut s-o aibă în jurul datei de 21 noiembrie.
Deci locul epavei ar fi aici, la marginea sudică a perimetrului.
În plus, mie şi lui John ne-a venit ideea să analizăm
observaţiile meteorologice ale lui Hussey din acea zi.
Observaţiile lui Hussey sunt grozave pentru că sunt reale,
dar nu acoperă durata nopţii.
Aşa că am aruncat datele într-un prototip de reanalizare,
care stabileşte, de fapt, un tipar climatic înapoi în timp.
De fapt, suntem destul de siguri că,
între 18 şi 22, Endurance a luat-o cumva spre sud.
Iar Worsley nu avea cum să observe.
Trebuie să acoperim partea sudică a zonei de căutare,
spre care ne arăţi.
Nico, eşti foarte tăcut.
- Procesezi totul. - Da.
Sunt ca un computer vechi.
Când gândesc prea mult, ecranul îngheaţă.
SCUFUNDĂRI - 28 ZILE RĂMASE - 5
E bine ?
Pentru mine, din perspectiva operaţiunii subacvatice,
adevărata întrebare e de ce descoperim asta acum,
şi nu am făcut-o cu un an în urmă ?
A rămas 30% din perimetru, iar acum face o predicţie minunată.
Dacă nu e acolo, nu e într-un loc pe care l-am cercetat deja.
Practic, a spus că e undeva unde n-am cercetat
sau în altă parte. Da.
Asta nu e o predicţie. Pot face şi eu predicţia asta.
N-am mers la facultate
ca să învăţ ce fel de gheaţă să-mi pun în ginul tonic.
Care e procentul acoperit până acum ? Cu aproximaţie ?
Şaptezeci şi trei la sută.
Nu mai avem mult până să terminăm toată zona.
Acum, că ştim prognoza de derivă,
trebuie s-o legăm de realitatea câmpului rezidual.
Dacă aplicăm modelul de derivă pe zona vastă de rămăşiţe ale epavei,
epava ar putea fi oriunde, de aici până aici.
Dar toată zona asta a fost deja acoperită, în afară de…
În afară de punctul ăla mic de acolo.
Trebuie să căutăm în zona asta.
Cu cât trec zilele, cu atât mai mult mă gândesc:
„Cum poţi să faci parte din povestea lui Shackleton şi să renunţi?”
Shackleton era acum în partea îndepărtată, nelocuită
a uneia dintre cele mai izolate insule de pe Pământ.
Trebuia să ajungă la bazele vânătorilor de balene.
Mi-am dat seama că situaţia,
mai ales a lui McNeish şi Vincent, ne împiedica să mai ieşim pe mare.
Alternativa era să încercăm să traversăm insula.
Insula Georgia de Sud nu mai fusese traversată de nimeni.
Vânătorii de balene consideră locul acela ca fiind inaccesibil.
Shackleton ştia că a traversa muntele era riscul disperat al muribunzilor.
Worsley şi Crean veneau cu mine şi, după ce ne-am consultat,
am decis să lăsăm sacii de dormit în urmă
şi să pornim la drum în pas lejer de marş.
Am luat cu noi o şosetă plină cu mâncare pentru trei zile,
o lampă cu gaz, veche, un topor cu care să tăiem trepte în gheaţă,
mica mea busolă şi o hartă a Georgiei de Sud.
Tâmplarul m-a ajutat, punând mai multe şuruburi în talpa fiecărei ghete,
pentru o mai bună aderenţă pe gheaţă.
A decis să pornească în marş neîntrerupt, imediat ce s-a înseninat.
Viaţa pe Insula Elephant era sumbră.
Bărbaţii au suferit cumplit.
Adesea, ne apropiam de ultima masă, până să apară ceva.
O focă sau pinguini mânaţi de furtună şi eram iar în siguranţă câteva zile.
Azi, McIlroy l-a operat pe Blackborow,
amputându-i toate degetele de la piciorul stâng.
Am sterilizat instrumentele destul de bine.
Nu aveam salopete sterilizate cu care să ne îmbrăcăm.
Ne-am dezbrăcat doar până la vestă.
Am fost unul dintre puţinii martori la operaţie. A fost foarte interesant.
Bietul om s-a purtat splendid şi totul a mers fără probleme.
Vineri, 19 mai, la ora 14, vremea era frumoasă şi senină,
iar luna strălucea puternic pe cer.
Shackleton a spus: „Vom porni acum, căpitane.”
Shackleton insistă să pornească la drum,
fiind primul care calcă zăpada, ca celorlalţi să le fie mai uşor.
După două ore de urcuş constant, eram la 760 m peste nivelul mării.
Lumina lunii ne-a arătat că interiorul insulei era distrus.
Apoi, când s-a luminat de ziuă, ceaţa s-a subţiat şi s-a ridicat.
Odată ce ceaţa s-a risipit complet, am văzut, spre dezamăgirea noastră,
că ceea ce crezuserăm a fi un lac îngheţat era un braţ al mării.
Aşa că am făcut cale-ntoarsă, pe panta lungă
pe care o urcaserăm în trei ore.
Shackleton a spus, sumbru: „Trebuie să mergem mai departe, băieţi.”
Situaţia s-a repetat de trei ori.
Eram deja pe drum de peste 20 de ore,
oprindu-ne doar din când în când pentru a mânca.
La un moment dat, Crean şi Worsley au adormit, într-una din pauzele lor.
Shackleton spune că a avut pornirea irezistibilă de a se culca şi el,
dar ştia că somnul însemna moarte.
După cinci minute, i-am trezit.
Le-am zis că au dormit jumătate de oră şi am pornit iar la drum.
Apoi, în noaptea de 19 mai,
erau sus, în munţi, şi şi-au dat seama că vor muri.
Era mult prea frig şi erau prea expuşi acolo.
Situaţia arăta destul de rău.
Ceaţa ne-a blocat retragerea. Bezna ne-a împiedicat înaintarea.
Era inutil să continuăm aşa.
Shackleton a spus: „Trebuie să riscăm. Vom aluneca.”
Să alunecăm în ceea ce era, practic, o prăpastie… ca să ajungem unde ?
Totuşi, era singura cale.
Shackleton stătea pe treapta mare pe care şi-o crease. Eu eram în spate.
Crean s-a aşezat după mine, ca să fim uniţi ca unul.
Apoi Shackleton a pornit.
Părea că ne lansăm în spaţiu.
Pur şi simplu, s-au rostogolit în necunoscut.
Am ajuns în nişte nămeţi.
Am coborât peste 1,5 km în două-trei minute.
Ne-am ridicat şi am dat mâna cu toţi.
„Nu e bine să faci aşa ceva prea des”, a spus Shackleton.
La 6:30, mi s-a părut că aud un fluierat cu aburi.
N-am îndrăznit să fiu sigur.
S-a făcut ora şapte şi am ascultat toţi cu atenţie.
Apoi, peste munţi, în aerul liniştit al dimineţii,
au răsunat fluierele de abur ale fabricilor care chemau oamenii.
A fost primul semn al civilizaţiei pe care l-am auzit în aproape doi ani.
Prietenul nostru, căpitanul Sorlle, care ne întâmpinase cu doi ani în urmă
când expediţia ajunsese în Golful Stromness,
nu ne-a recunoscut acum, când am apărut la uşa lui.
I-am spus că mă numesc Shackleton.
A fost foarte încântat să ne vadă şi ne-a primit imediat în casa lui.
Am făcut baie, ne-am bărbierit şi ne-am simţit din nou oameni.
A doua zi, Worsley s-a dus, cu un mic vapor cu aburi,
să-i ia pe ceilalţi trei bărbaţi, aflaţi în partea de vest a insulei.
Marţi, am pornit cu aceeaşi balenieră,
încercând să ajungem la camarazii de pe Insula Elephant.
Am dat de gheaţă cam la 100 km nord de insulă.
Să încerci să forţezi baleniera de oţel, neprotejată,
prin masele de gheaţă formate ar fi fost sinucidere curată.
Era greu să recunoşti eşecul în acel moment, dar trebuia să fim realişti.
SCUFUNDĂRI - 30 ZILE RĂMASE - 4
- Propulsoarele sunt activate. - Recepţionat.
Azi e ziua cea mare. Dacă nu, poate mâine.
E trist că n-o găsim încă,
dar au mai rămas cinci perimetre.
Următoarea misiune va fi la D10 şi D09.
Dacă gheaţa ar fi fost mai stabilă, ar fi mers,
dar aşa…
- Haide ! - Haide, Ellie !
Haide, mai mult !
Mai mult !
Are ceva înălţime.
- Da. - E o înălţime destul de bună.
- Nico ! - Ce e ?
Poţi veni în camera de monitorizare ?
Da.
- Asta e Endurance. - E foarte interesant.
Bună !
- 'Neaţa, Nico ! - 'Neaţa ! Eşti bine ?
Sunt bine. Încă o zi frumoasă.
Poftim, prietene. Ce frumuseţe !
Sugerez să ne scufundăm cu camera.
Verificare.
John Shears, Nico.
Nico, spune.
Da, te rog, John, vino cu mine pe punte.
Dacă-l găseşti pe Mensun, adu-l şi pe el, te rog.
Bine, vin direct.
Da, te rog, adu-l pe Mensun cu tine.
Shackleton a făcut nu una, nu două, nu trei,
ci patru încercări de a se întoarce să-şi salveze oamenii.
Furtunile şi apele îngheţate l-au făcut să se întoarcă.
Oboseala din acea perioadă a fost îngrozitoare.
În acele patru luni groaznice, i-au apărut riduri adânci pe faţă
şi părul i-a încărunţit.
La a patra încercare, guvernul chilian i-a sărit în ajutor.
I-au împrumutat lui Shackleton un mic vas cu aburi, Yelcho.
De data asta, Providenţa a fost de partea noastră.
Când ne apropiam de Insula Elephant, am văzut că gheaţa era deschisă.
Ne pregăteam să luăm o masă copioasă, din oase de focă, alge şi melci.
Când am auzit un ţipăt brusc, de la omul de serviciu de afară.
„E o nebunie!” a strigat. „ E o corabie. Să aprindem o torţă ?”
Am uitat complet de masa delicioasă. Am ţâşnit pe uşă afară.
Cei care n-au putut ieşi pe uşă au trecut prin lateral,
iar minunata masă a fost răsturnată în graba creată.
Deodată, toţi au fugit pe plajă, făcând cu mâna şi strigând extaziaţi.
Shackleton s-a uitat cu binoclul, să vadă câţi oameni sunt.
Doar când a fost sigur că a numărat corect,
s-a putut relaxa, ştiind că nimeni nu a fost lăsat în urmă.
Şi-a pus binoclul la loc şi s-a întors spre mine.
Sună banal, dar parcă a întinerit
în timp ce stătea în faţa noastră.
M-am trezit de dimineaţă şi mi-am zis: „Azi e ziua cea mare.”
- Da… - Simt mirosul.
Haide, spui asta în fiecare zi.
- Te-ai distrat ? Salut, Mensun. - Da, da. Salut, Nico.
Aşadar, Mensun, John, vreau să vă prezint… vasul Endurance.
Da !
Absolut genial.
- Bravo ! Da ! - Doamne !
I-am spus lui Mensun, când eram pe gheaţă, că va fi o zi bună.
Aşa a zis. A prezis-o.
La cum te uitai, mi-am zis: „Am pierdut AUV-ul.”
La asta m-am gândit.
Te pup.
Bună dimineaţa !
Ce frumuseţe ! Doamne, nu-mi vine să cred !
AUV-ul a transmis primele imagini de pe fundul mării,
iar Endurance arată incredibil. Nava e intactă.
Cercetătorii au făcut o descoperire uimitoare.
Nava Endurance a fost, în sfârşit, găsită.
E o descoperire extraordinară.
Nava Endurance a fost găsită la 3.008 m adâncime.
E o descoperire unică în viaţă.
Unul dintre cele mai mari mistere ale adâncurilor a fost elucidat.
Bunica mea ar fi foarte mândră.
Foarte mândră.
O parte din ceea ce fac
e să mă inspir de la ea.
De la bunica.
Septembrie 1916 Ziua 765
Am avut parte de o primire pe care niciunul din noi n-o va uita.
Chilienii ne-au ovaţionat, iar noi am strigat până am răguşit.
Când am debarcat, ne-au întâmpinat atât de călduros,
încât au fost cât pe ce să ne împingă iar în mare.
Ultima călătorie a lui Shackleton în Antarctica a fost un eşec.
VOCEA METEOROLOGULUI LEONARD HUSSEY
Dar a fost un eşec glorios.
Acolo e cabina lui Shackleton.
Acolo e busola.
Doamne, se vede apărătoarea busolei.
- Da. Cana de tinichea. - Da.
- Farfurii.
- Pistolul de semnalizare. - Da.
- Da. Uite o cizmă.
Da, are şi catarama, chiar acolo.
Dacă te uiţi la poză, ar putea fi cizma lui Wild.
Ia te uită ! Identică, nu ?
Cred că eşti foarte mândru de băieţii tăi, Nico.
Da, sunt. E incredibil.
Shackleton a spus că, atunci când ajungi la poli,
eşti atins de un fel de magie şi te schimbi pentru totdeauna.
Am trăit zile lungi şi întunecate în sud.
Am trăit zile lente, moarte,
de trudă, luptă, întuneric, strădanii şi nelinişti,
care nu invitau la eroism la lumina zilei,
ci doar la perseverenţa de a face ce-ţi spune sufletul că e bine.
Mă întorc în sălbăticie iar şi iar,
până când, în cele din urmă, presupun că sălbăticia va câştiga.
Există fascinaţia aceasta de a căuta imposibilul.
Când s-au întors, Primul Război Mondial era în toi.
Nu se cuvenea ca Shackleton să aibă vreo clipă de relaxare.
Aproape toţi s-au înrolat imediat în armată.
Din păcate, doi dintre ei au fost ucişi.
Alţii au fost grav răniţi.
Fotografii de FRANK HURLEY
Shackleton s-a alăturat armatei într-un rol logistic.
Când războiul s-a terminat, a avut, în sfârşit, momentul lui.
A început să facă turnee şi să ţină prelegeri.
Filmul Sud a fost lansat cu mare succes.
Shackleton mai avea de trăit o expediţie.
În 1921, s-a întors în Georgia de Sud,
dar a murit de infarct la începutul anului 1922.
GEORGIA DE SUD
E un clişeu că Shackleton
n-a realizat nimic din ce şi-a propus.
Şi e adevărat, n-a reuşit.
Dar Shackleton nu era aşa.
Shackleton ne vorbeşte despre impulsul omului
de a-şi forţa mereu limitele,
de a căuta mereu următorul lucru, de a ţinti mereu spre orizont.
Acesta a fost Shackleton.
Shackleton a fost îngropat aici, pe 5 martie 1922.
După exact 100 de ani, pe 5 martie 2022,
i-am găsit nava, Endurance, pe fundul Mării Weddell.
Sir Ernest ar fi uimit
şi ne-ar invidia, probabil, pentru realizarea noastră
şi ne-ar lăuda, ar râde şi ar aplauda eforturile noastre de echipă.
Când pleci de aici, cugetă la ce ai făcut
şi aminteşte-ţi că simbolizăm felul în care putem depăşi orice provocare
dacă avem încredere unii în alţii şi lucrăm împreună.
O SCANARE 3D CU LASER LA 3.008 M ADÂNCIME
NAVA ENDURANCE RĂMÂNE NEATINSĂ,
PROTEJATĂ DE TRATATE INTERNAŢIONALE CARE ASIGURĂ CONSERVAREA SA.
INSTITUTUL BRITANIC DE FILM A PĂSTRAT ŞI RESTAURAT
IMAGINILE ORIGINALE ALE LUI FRANK HURLEY.
AU FOST COLORIZATE DIGITAL PENTRU PRIMA DATĂ ÎN ACEST FILM.
CUVINTELE ECHIPAJULUI SUNT PRELUATE DIRECT
DIN SCRIERILE ŞI ÎNREGISTRĂRILE LOR.
VOCILE LOR AU FOST REPRODUSE CU AJUTORUL INTELIGENŢEI ARTIFICIALE.
PENTRU ACEST FILM S-AU FOLOSIT RECONSTITUIRI DRAMATICE.
UNELE SUNT ORIGINALE, ALTELE, OFERITE DE ALŢI POVESTITORI.
Traducerea: Apa Mona