ÄRAN TILLFALLER DEN SOM DELTAR.
OM HAN MISSLYCKAS, SÅ VÅGADE HAN ÅTMINSTONE.
THEODORE ROOSEVELT
1914 SEGLADE ERNEST SHACKLETON OCH 27 MÄN OMBORD PÅ ENDURANCE.
DESTINATIONEN VAR ANTARKTIS.
Det var en dröm. Det var en skattjakt.
Men jag tror inte att Shackleton tänkte på det materiella.
Vad skatten kan köpa är inte målet.
Det är att hitta den, att leta efter den.
Shackleton skrev till sin fru att han inte kan beskriva-
-hur spännande det är att se platser och saker som ingen har sett förut.
Min kära.
Det här blir mitt sista brev innan jag far söderut in i det okända.
Jag tvivlar inte det minsta på att vi kommer igenom.
Varför vi åker kan jag inte svara på.
Vad som driver en upptäcktsresande kan jag inte beskriva.
Vår position är oroväckande.
Den sjunkande temperaturen fick vattnet runt skeppet att frysa.
Det fanns en risk att vi skulle frysa in-
-och fastna i isflaken runtom oss.
Varje steg ut i det okända leder till nya mysterium.
Så länge det finns nåt mysterium på jorden-
-är det inte bara människans rätt, utan även hans plikt att lösa det.
Tanken på att utforska, att hitta en skatt-
-och fortsätta bortom det, finns inom oss alla.
Vi hörde strålen knäckas-
-lika lätt som tändstickor, av isens överväldigande krafter.
Jag gillar att göra det som aldrig gjorts förut.
Som Shackleton sa, svårigheter är bara saker att övervinna.
Om vi kommer ur den här situationen med liven i behåll, kan vi inte klaga.
Med Guds nåd kommer vi att lyckas.
WEDDELLHAVET ANTARKTIS
-God morgon, Nico. -God morgon, Mensun.
Lasse!
Otrolig bild. Den togs från rymden.
I soligt väder får vi optiska bilder som är till stor hjälp för navigering.
Vi rör oss nog i det här området, för vi är redan här.
Vi måste ge allt stöd vi kan till AUV-killarna.
De kommer att jobba dygnet runt för att utforska sökrutan.
Vi har bara tolv dagar på oss.
Om vädret håller i sig får vi kanske tio dagars förlängning.
Men vi måste ut innan isen fryser igen.
Vi är nära bredd- och längdgraderna kapten Worsley uppgav-
-där han uppskattar att Endurance sjönk.
Framgången väntar. Dyk ett, killar. Kom igen.
SÖKDYK 1 12 DAGAR KVAR
Endurance är historiens mest omtalade vrak.
Mer än till och med Titanic-
-som sjönk bara två år innan Endurance avseglade.
Jag har jobbat med skeppsvrak över hela världen.
Från Sydkinesiska havet i öst till Karibien i väst.
Skeppsvrak av alla slag, från alla perioder.
Ett grekiskt skeppsvrak som hittades i en vulkan utanför Siciliens kust-
-kan vara århundradets fynd.
Ett skeppsvrak är bara en enorm artefakt.
Allt finns där.
De bästa tidskapslarna i världen är skeppsvrak.
Skeppsvrak berättar allt om människor.
Det här är Frank Worsley. Han var kapten på Endurance.
Harry McNish, snickaren, James Wordie, geologen, Greenstreet.
Vi har deras dagböcker. Där berättas historien om Shackleton.
Jag har läst alla dagböcker och de flesta är inte publicerade.
Här är den första boken jag läste om Shackleton.
Jag bär den med mig.
Jag fick boken i belöning för, tro det eller ej-
-närvaro i söndagsskolan.
Att växa upp på Falklandsöarna kändes som att kontinenten Antarktis-
-var min bakgård, bara 110 mil bort.
Den store mannen själv, chefen, Shackleton.
Jag bär den med mig.
Bra så.
Lycka till, Dan, men är det en nål i en höstack?
-Hur optimistisk är du? -Det är en nål i en höstack.
Det ligger på 3 000 meters djup i Weddellhavet.
En av världens svåraste platser att jobba på.
Vi hoppas att vi hittar vraket efter Endurance-
-och får ta del av historien.
Det är nog det svåraste vraket på jorden att hitta.
Expeditionen vidgar gränserna för vetenskap och geografi.
Mitt jobb är att sprida historien om vad vi gör på Agulhas.
Att i Shackletons och fotografen Hurleys anda-
-berätta för världen om dem med moderna verktyg som Internet.
Vi pratar om Shackleton för det är en berättelse om överlevnad-
-ledarskap och lagarbete. Och även om misslyckande.
LONDON
Det här var upptäcktsresandets stora tidsålder.
Vi hade inte varit nere på havens djup.
Vi hade ännu inte bestigit världens högsta berg.
Polarutforskare var på den tiden globala kändisar.
De var rockstjärnor.
Shackleton gjorde fyra expeditioner till Antarktis.
1901 var han tredje officerare på Scotts stora expedition.
Discovery-expeditionen.
Shackleton måste ha varit speciell redan då, i 20-årsåldern-
-som övertalade Scott-
-att ta med en man från handelsflottan ända till Antarktis.
De led fruktansvärt. De tog sig med nöd och näppe hem igen.
Speciellt Shackleton var illa däran.
Shackleton kommer hem till Storbritannien som invalid.
Vilket han skämdes för.
Han förlät aldrig Scott för att ha invalidiserat honom i Antarktis.
Men 1907 lyckades Shackleton få ihop pengar-
-för en egen expedition till Antarktis kallad Nimrod-expeditionen.
Han försökte ta sig till Sydpolen och kom så nära som15 mil därifrån.
Han kunde ha tagit priset.
Han gjorde inte det, för han visste att om han gick den sista biten-
-skulle män under honom ha dött.
Jag kan inte tänka på att misslyckas.
Men jag måste vara förnuftig och värna livet på de som är med mig.
Det måste ha varit ett svårt beslut för honom att ta.
AMUNDSEN NÅDDE POLEN. VAR ÄR SCOTT?
Efter erövringen av Sydpolen av Amundsen-
-som med bara några dagars marginal hann före Scotts expedition-
-återstod bara ett stort mål för resor till Antarktis:
Att korsa Sydpolens kontinent från hav till hav.
Shackleton övertygade många-
-om att den största Antarktiska resan återstod.
Folk må ha nått Sydpolen.
Men den största resan var att korsa den Antarktiska kontinenten.
Shackleton hittade sedan sitt skepp.
Endurance byggdes i Norge mellan 1911 och 1913.
När Shackleton köpte skeppet bytte han namnet till Endurance-
-då det speglade hans familjemotto: "Med uthållighet erövrar vi."
Sen samlade han en besättning.
Shackleton skrev i tidningen att vem som helst kunde ansöka.
Han fick 5 000 sökande, inklusive tre kvinnor.
Vissa var forskare som ville med för de vetenskapliga inslagen.
Vissa var sjömän.
Jag åkte med på expeditionen av en slump.
En natt drömde jag att Burlington Street var full av isflak-
-och att jag navigerade ett skepp längs den.
En absurd dröm. Men sjömän är vidskepliga.
När jag vaknade skyndade jag mig nedför Burlington Street.
En skylt fångade min blick.
Det stod: "Brittisk transantarktisk expedition."
Jag gick in i byggnaden. Shackleton var där.
Så fort jag såg honom-
-visste jag att han var en man som jag skulle vara stolt över att arbeta med.
Han tog en forskare, en meteorolog, nyss hemkommen från Sudan.
Jag hade bara ett litet bekymmer, om jag skulle ta med min banjo.
Han svarade med eftertryck. "Självklart", sa han.
Så min banjo, samma som jag hade spelat på för folket i Sudan-
-ingick i mitt bagage.
Han krävde ingen antarktisk erfarenhet.
Han valde en man för att han såg rolig ut.
Han letade efter karaktär, uthållighet och mångsidighet.
POLARUTFORSKARE SHACKLETON-EXPEDITIONEN
Shackleton hade en besättning på 28 män, inklusive sig själv.
Massor av hundar att dra slädar med, vilket ingen hade erfarenhet av.
Och en katt. På andra sidan Antarktis skickade han ett annat skepp.
De skulle lägga ut mat som Shackleton och hans män kunde hämta-
-och undvika svält under den andra halvan av resan.
TYSKA ARMÉN INVADERAR FRANKRIKE
Det var i början av första världskriget.
Han erbjöd skeppet och besättningen till landets tjänst.
Han skickade ett telegram till Churchill, som svarade:
"Fortsätt", vilket han gjorde
AUGUSTI 1914, DAG 1
7881 SJÖMIL
Endurance anlände till Grytvikens valstation i Sydgeorgien-
-den 5 november 1914.
Valfångstkaptenerna i Sydgeorgien bekräftade de extrema isförhållandena.
Valfångstkaptenerna rådde oss att skjuta upp starten till senare.
Shackleton ignorerade det rådet. Han kunde inte återvända hem.
Det var krig, han skulle förlora besättningen och finansieringen.
Hans rykte skulle inte överleva ännu ett misslyckande.
Jag tror att han släpade ut sina män på ett dödsdömt uppdrag-
-för att han inte kunde med att åka hem.
7 881 SJÖMIL
Shackleton lämnade Sydgeorgien den 5 december.
Två, tre dagar senare var de i isen.
Isförhållandena det året var mycket dåliga.
De begav sig mot Weddellhavets kustremsa.
Isförhållandena blev allt värre.
De kom inom 16 mil, eller en dags segling, från målet Vahsel Bay.
Men den 18:e fastnade de i isen.
Expeditionen hade misslyckats. Han ville gå över Antarktis.
Han hade inte ens satt sin fot på Antarktis.
Där ser man vid horisonten. Det är mycket havsis där borta.
Det är åtta minusgrader. Man ser att det fryser på mellan isflaken.
Isen blir hård, gammal, knölig, skrovlig och ojämn,
I det skedet blir det tufft.
För mig är det vinna eller försvinna.
Mensun Bound är en legend.
Han är en av världens främsta marinarkeologer.
Han vill inte att hans karriär ska sluta i misslyckande.
Vi har försökt en gång tidigare.
2019 kom vi till Antarktis för att leta efter Endurance.
Vi vet att det är inom räckhåll.
Det kändes som om hela mitt liv hade strävat mot det ögonblicket.
Det var en otrolig känsla, upprymdhet, lycka.
Sen gick allt fel.
Vi kom till vrakplatsen, förvånansvärt nog-
-för det var väldigt svåra isförhållanden.
Vi lyckades landa vår AUV. Den fungerade perfekt.
Men efter 30 timmar slutade den plötsligt sända.
Vi hade förlorat den och visste inte vad som hade hänt med den.
Vi letade i tre dagar, hittade den inte. Ett stort misslyckande.
Vår förlorade AUV kostade miljontals dollar.
All planering och åratal av arbete gick åt skogen.
Det var ett av de värsta ögonblicken i mitt liv.
Jag förväntade mig aldrig…
…att jag skulle få en andra chans att leta efter Endurance.
SÖKDYK 2, 11 DAGAR KVAR
Vi lärde oss av misslyckandet 2019-
-att en annan undervattensdrönare krävdes för att söka på havsbotten.
Det var Nicos idé att fästa den vid ytan med en fiberoptisk kabel.
Nico är en av de bästa undervattensingenjörerna i världen.
Medan drönaren utforskar havsbottnen-
-ser vi Endurance dyka upp i realtid på navigationsskärmen.
-Robbie, det är helt galet. -Okej, in i drivläge, Chad.
I Weddellhavet fungerar inte de traditionella metoderna.
Här härskar isen.
Den stora utmaningen är att sjösätta den under isen-
-och söka på havsbotten på 3 000 meters djup.
Ingen hade gjort det förut.
Det var helt nytt när det gällde undervattensteknologi.
Vi har 15 sjömil till platsen.
Vi borde vara där mellan kl. 17.00-18.00 ikväll.
Och isförhållandena, Lasse?
Det finns områden med öppet vatten-
-men isen är tätare på platsen.
För AUV-operationen är det viktigt hur vi driver.
Vi måste lägga skeppet på rätt sida av sökrutan-
-för att driva över vraket och inte åt andra hållet.
I Weddellhavet finns den så kallade Weddellvirveln.
Havsisen rör sig medsols i en enorm cirkel.
I genomsnitt driver isen 20 km om dagen här.
Skeppet kommer att driva med isen.
Isen var hårt packad runt Endurance-
-och sträckte sig åt alla håll så långt ögat kunde se från masten.
Veckorna gick och vi drev sakta men säkert norrut.
Sjökortet visar ett spår som liknar en berusad mans vinglande-
-då vi flera gånger korsade vår egen väg.
Min största oro är hur vi driver.
Vart för vindarna och strömmarna skeppet-
-under de långa vintermånaderna framför oss?
Är det möjligt att bryta sig ur isen tidigt nog-
-för att försöka sig på landresan nästa år?
Shackletons chansning 1914 att åka söderut hade misslyckats.
Nu måste han överleva en brutal vinter-
-på den mest ogästvänliga platsen på jorden.
FEBRUARI 1915, DAG 208
Den 24 februari övergav vi skeppets rutiner-
-och Endurance blev en vinterstation.
Ishyddor byggdes på isflaken runt fartyget-
-och hundarna kedjades fast i hyddorna.
De tog tag i arbetet med att träna hundarna.
Skolor i England hjälpte expeditionen att köpa hundspannen.
Och vi döpte en hund efter varje skola som hjälpte till.
Shackleton trodde på optimism framför allt, och jag tror att han hade rätt.
Utan känslan av att man kommer att överleva, utan känslan av syfte-
-skulle man bara ge upp.
Så de organiserade livet på ett sätt som höll moralen uppe-
-och höll dem vid liv.
Hurley är makalös.
Med glada australiska svordomar-
-strosar han runt på de farligaste och halaste platserna han kan hitta.
Han knäpper och vevar och tar kort på livet de för.
Shackleton var generationer före det som unga nu vet är sant.
Utan filmbevis har det inte hänt.
Så självklart tog han med sig den senaste tekniken, rörlig film.
Han tog med sig en dokumentärfilmare.
Jag var i Australiens vildmark-
-och filmade aboriginernas primitiva liv.
Sir Ernest Shackleton bjöd med mig på sin expedition.
Jag hade ingen aning om vad det kunde innebära-
-och jag hade inte ansökt om att få åka med.
Men sir Ernest hade länge varit min hjälte-
-och jag skulle följa honom vart som helst.
TATLER
Shackleton ville få ut berättelsen. Publicitet var allt för honom.
Han var aldrig säker på finansieringen-
-och pusslade och knåpade ihop det.
Men han var hopplöst oorganiserad, dålig med pengar.
Det var till viss del ett pyramidspel.
Han fick 20 pund här, och med dem betalade han nån han var skyldig.
Shackleton beskrivs bäst-
-av en besättningsmedlem på andra resan till Antarktis.
Han sa att han var en enastående, trovärdig skurk.
Shackleton hade aldrig den ställning han eftertraktade i societeten.
Han kom inte från aristokratin, han gick inte på universitet.
Shackleton växte upp på Irland. Hans far var först bonde.
Sen bildade han om sig till läkare och flyttade familjen till London.
Shackleton pratade annorlunda och blev mobbad i skolan i London.
Han ville desperat visa sitt värde.
Han försökte bli politiker, men ingen röstade på honom.
Han försökte bli affärsman, men misslyckades.
Han hade två sidor. En offentlig, han hade fotografiskt minne-
-och kunde citera långa rader poesi: Shakespeare, Tennyson, Browning.
Han lockade fram både tårar och jubel på offentliga möten.
Privat var han osäker. Han hade stora problem med hälsan.
Han var ett nervvrak. Han skrev till sin fru:
"Det här är för överväldigande."
Älskade, ibland önskar jag nästan att jag inte hade åkt söderut-
-utan stannat hemma och levt ett lugnt liv.
Jag är ett misslyckande i hemmet, inte en idealisk äkta man.
Jag är bara bra på upptäcktsresande, inget annat.
Men Emily stod vid hans sida.
Emily Shackleton sa: "Man kan inte ha en vild örn i en lada."
Han var nog besviken över mycket i livet.
Inga av hans planer gick som han hade hoppats.
Men han var tvungen att pressa vidare till Antarktis.
Det var enda sättet att förbli relevant, att förbli känd.
Han var tvungen att återvända till den värsta platsen på jorden-
-för att bibehålla sin status hemma.
Joe, havsbottnen planar ut.
Uppfattat. Uppfattat.
-Är vi redo att påbörja uppdraget? -Ja.
Nu gäller det.
Ska jag bara ha koll? Du är inte så påverkad nu.
Vi rör på oss!
-Får du in data? -Ja.
Det är bra. Havsbotten.
Havsbottnen är platt, vilket är bra för oss.
Genom sänkan där.
-Perfekt för att hitta ett vrak. -Precis.
Enda ekolodsdatan av platsen nånsin.
-Vi är de första. -Ja!
Din dumma plan börjar arta sig.
Låt oss gå igenom vad vi ser med fordonet på havsbotten.
Primärsensorn är ett sidosittande ekolod, SSS.
Här är en lågfrekvent SSS av ett vrak-
-som är ungefär lika stort som Endurance.
Det ser inte mycket ut för världen-
-men så här kommer Endurance att se ut på skärmen.
Två meter under ytan, 40 meter djupt.
Fyrtio meter under ytan.
Dra långsamt när jag säger till.
För att åka till Antarktis behöver man ett exceptionellt team.
Jag har jobbat med mitt team i snart 25 år.
Vi har lärt känna varandra och kommit varandra nära.
Vi har några imponerande projekt under bältet.
Vi har satt flera världsrekord.
Endurance22 är min första expedition till Antarktis.
Det är första gången jag är ute till havs sen min fru dog.
Sévereine dog av cancer 2017.
Det var den svåraste tiden i mitt liv.
Så att åka ut till havs igen är bra för mig.
Vi är som en familj.
Jag brukar säga att jag är storebror, men det håller de inte med om.
Så ja, jag är lagets pappa.
Om vi hittar vraket är det lagets framgång.
Men om vi misslyckas är det mitt misslyckande.
För jag var ansvarig.
I mitten av februari sjönk temperaturen till 20 minusgrader.
Alla försiktighetsåtgärder vidtogs för att förbereda skeppet för vintern.
Men Endurances besättning vägrade överge sin sedvanliga munterhet.
Vårt goda humör beror till stor del på ordningen och rutinerna-
-som sir E etablerar.
Vi var alla tilldelade egna uppgifter.
Jag hade fullt upp med att ha koll på temperaturen fyra timmar i sträck-
-och notera atmosfäriskt tryck, vindkraft och riktning.
Våra hytter på däck blev för kalla när temperaturen sjönk.
Lasten flyttades från mellandäck där vi sen byggde bås-
-och bodde i under vintermånaderna.
Det här döptes till Ritz, officersmässen kallades för Stallet.
Ritz var ett område där medlemmar kunde slappna av, läsa-
-spela kort och fördriva tiden.
Vår aptit var enorm och maten vi var sugna på-
-skulle knappast tilltala civiliserade smaker.
Sälspäck var vår största delikatess och jag åt det ofta rått.
Vår sed är att skåla för fästmör och fruar varje lördagskväll-
-vilket alla gör med eftertryck.
Vid midnatt drack vi varm choklad och gratulerade sir Ernest-
-på hans 41-årsdag.
Vi tog farväl av solen den första maj och levde sen i den halvdager-
-som skulle följas av vinterns mörker.
Att solen försvinner är deprimerande i polarområdena.
Långa månader av mörker innebär mental såväl som fysisk påfrestning.
En form av midvintervansinne har manifesterat sig.
Alla i besättningen har en önskan att få sitt hår avklippt.
Det skapade stor munterhet.
Vi liknar en last med fångar.
Försteofficeren Greenstreet knackade då på kabindörren.
Han sa till Shackleton: "Pjäsen kan börja, när ni är redo."
Shackleton sa: "Om fem minuter kan du säga att jag kommer."
Greenstreet anade inte att några minuter tidigare-
-hade den store utforskaren berättat de tragiska nyheterna för mig.
Han sa: "Skeppet kan inte överleva det här, skeppare."
"Det är bara en tidsfråga."
"Det isen tar, behåller isen."
Vi skulle bli hemlösa i det ödsliga islandskapet som så få återvände från.
För männen var Shackleton den glada hövdingen-
-som ledde dem på ett framgångsrikt äventyr.
Några minuter senare satt vi i Ritz och skrattade-
-åt en burleskföreställning som våra män så skickligt hade producerat.
Skeppet hade blivit för dem, som för mig, universums centrum.
Hur skulle de vara utan skeppet?
Tänk er att vara här i en pytteliten träbåt.
Ingen GPS, inget. Sen säger expeditionens ledare:
"Förresten, vi sitter fast. Vi får tillbringa vintern här."
Man tänker: "Toppen, min fru kommer att döda mig."
LUFTFUKTIGHET 75, TRYCK 37 GRADER
Allt är helt perfekt.
Drönaren är redo. Allt är redo. Linan är redo.
Men båten sitter fast i isen.
Det här är frustrerande. Vi kan inte nå nästa dykplats.
Och vi förlorar tid.
Ha tålamod.
-Tålamod. Ja. -Ja, de säger det.
Det är helikopterbränsle, det är 20 000 liter helikopterbränsle i den.
De använder en teknik-
-där de svänger containern från sida till sida över fören-
-för att rulla skeppet så att det lossnar.
De tar ombord containern igen nu. Sen börjar de röra sig framåt.
De kommande två dagarna driver vi stabilt i den här riktningen.
Sen ändrar strömmen kurs.
Var sjätte timme får vi en ny prognos.
Bara för att ge er en uppfattning om osäkerheten vi har att göra med.
Antarktis miljö är en väldigt speciell plats.
Man är helt avskärmad.
Det är som om man kliver ut ur den riktiga världen.
Jag tror att det här är min 25:e expedition till Antarktis.
Att åka till Antarktis är beroendeframkallande. Fråga min fru.
När man väl har sett det vill man alltid återvända.
9 DAGAR KVAR
Shackleton hade också en drivkraft att återvända till Antarktis.
Det är svårt att hitta nån med mer Antarktisk erfarenhet än John Shears.
Han var logistikchef för British Antarctic Survey-
-den brittiska gruppen ansvarig för Antarktiska operationer.
Han har tilldelats polarmedaljen av drottningen.
Samma medalj som Shackleton fick.
Jag började med expeditioner när jag var 17-18 år.
Sen fortsatte jag på universitetet.
Jag kommer från en lantbrukarfamilj i Devon i England.
Jag stod min mormor nära, och hon fick aldrig chansen att resa.
När min mormor var liten åkte hon till museet i Exeter.
De hade en Antarktisk utställning. Den kom hon ihåg väl.
Det var första gången jag hörde talas om Ernest Shackleton.
Mormor ville att jag och mina bröder skulle få uppleva världen.
Jag har varit i Arktis och i Antarktis-
-inom loppet av två generationer.
AUGUSTI 1915, DAG 366
Den 1 augusti 1915.
Klockan 10.00 började isflaken röra sig i vår närhet-
-och drev tungor av is under skeppet som fick lutning åt styrbord.
Vi kände oss som pygméer, när miljontals ton is i rörelse-
-krossades obönhörligt runt omkring oss.
Jag tänkte för mig själv: "Hur länge kan det här vara?"
Allt timmer var nära bristningsgränsen.
Det glipade på däck. Dörrar vägrade öppnas eller stängas.
Golvbrädorna bågnade, och järnplattorna i maskinrummet-
-buktade och lossnade.
Allt var under extremt tryck.
De lyssnade på musik när det hände. De kände hur trycket byggdes upp.
Det var som en jordbävning. Skeppet skakade när isen pressade in.
Trycket under dagen ökade till en enorm kraft kl. 16.00-
-och krossade roder, roderstolpar och akterstolpar.
Fartyget tog snabbt in vatten.
Jag riggade pumparna, fick upp ångan och startade länspumparna kl. 20.00.
Vi pumpade i tre dagar och nätter utan sömn.
Men vi kunde inte pumpa henne torr.
Då inträffade nånting märkligt.
I månader hade vi inte sett några kejsarpingviner.
Nu dök plötsligt åtta upp och gick långsamt mot skeppet.
Vi hade alltid trott att fåglarna var i princip stumma.
Men här började de ropa, som en sorgesång för skeppet.
Effekten av dödslätet var illavarslande och skrämmande.
Den 26 oktober kom slutet.
Allt hopp om att uppnå vårt mål försvann.
Shackleton mötte krisen med fattning.
Han gav order som om vi skulle ut på en slädexpedition.
För Shackleton var det inte bara en otroligt farlig utveckling.
De var nu i livsfara.
Men det var också ett tecken på att expeditionen hade misslyckats.
Det är nog Shackletons lägsta punkt.
Jag tror inte att det kan bli värre. Fysiskt kan det bli värre.
Men för Shackleton är det här lågpunkten.
Han visste att det var slutet på hans drömmar.
Det fanns inget skydd från snön och de isande vindarna.
De hade en tuff första natt. De la sig på isen.
De drog lott om pälssovsäckarna. De hade inte många nog.
Tre gånger den natten sprack isflaket under våra tält.
Tre gånger var vi tvungna att flytta.
Jag kunde inte sova. Jag gick fram och tillbaka i mörkret.
Uppgiften nu var att se till att alla var säkra.
Han svängde helt. Ingen vandring över Antarktis.
Under de tolv timmarna ändrar han helt sin inställning.
Från den stunden är han laserfokuserad på att få hem männen.
I gryningen nästa morgon gjorde Shackleton och Wild-
-som goda samariter, te till alla.
De gick runt med det till alla tälten.
Shackleton höll ett tal, på det sätt som bara han kunde.
Han sa åt alla att inte oroa sig över förlusten av fartyget-
-och försäkrade dem om att genom hårt arbete och lojalt samarbete-
-kunde de ta sig till land.
Talet fick omedelbar effekt. Stämningen steg.
De skulle försöka ta sig över isflaken-
-till en liten ö som hette Paulet Island.
Det var nödvändigt att ta med båtarna-
-då den sista delen av resan skulle ske över vatten.
Så alla började förbereda sig för slädresan.
Nu delades ett sista klädombyte ut.
Det var Burberry-overaller över tjocka, varma underkläder-
-ett par vanliga byxor och en tjock tröja.
Shackleton bestämde sig för att lämna all överflödig vikt.
Än en gång gick han i täten när han kastade en guldklocka-
-ett cigarettetui i guld och flera guldmynt.
Jag rev ut försättsbladet ur bibeln som drottning Alexandra hade skänkt-
-där hon själv hade skrivit.
Ordern var att personlig utrustning inte fick överstiga ett kilo per man.
Endast absoluta nödvändigheter fick tas med på marschen.
Kort efter att ha lämnat skeppet hörde jag Shackleton ropa på mig.
"Vad är det, sir?" frågade jag. "Din banjo", svarade Shackleton.
Det här är banjon som Shackleton räddade innan skeppet sjönk.
Han kallade den medicin för själen.
Nästa dag påbörjade vi vandringen västerut.
Hundarna drog förnödenheterna på de sju mindre slädarna.
Jag ledde 16 män och drog våra tre båtar på de större slädarna.
Båtarna vägde ungefär ett ton var med utrustning.
Vandringen var hemsk och arbetet var förfärligt-
-och vår framfart var för långsam för den energi som förbrukades.
De kom inte långt. Två dagar senare gav de upp och slog läger.
Vårt nya läger, som vi döpte till Ocean Camp-
-låg ungefär 2,5 km från Endurances vattengrav.
Det stackars mörkrummet var mosat.
Det låg begravt under 1,8 meter issörja.
Men vad gör man när man har en begravd skatt värd 20 000 pund-
-under 1,8 meter issörja?
Jag dök i och letade efter lådorna.
Den första hittade jag snabbt.
Jag tog en paus och dök ner igen och kom upp med den andra lådan.
Fartyget började röra sig våldsamt under trycket från isen.
Vi tog oss tillbaka till isflaket så fort vi bara kunde.
Shackleton återvände till skeppet en sista gång och tog signalpistolen.
Hurley, Wild, och jag gick ombord på skeppet-
-sa adjö, och fyrade av en raket som farväl.
Det var Shackleton själv som först såg skeppet börja glida.
Han såg tratten rycka till.
Vi rusade ut på utkiksplattformen som hade rests.
Därifrån såg vi slutet för fartyget som hade fört oss så långt-
-och som hade kämpat så tappert som ett skepp någonsin hade kämpat.
Shackleton sa tyst till männen: "Hon är borta, pojkar."
Shackleton hade trummat in i dem vid det laget-
-att det han förväntade sig av dem var optimism, optimism, optimism.
Hur kunde de inte, i det ögonblicket-
-tänka på hur små deras överlevnadschanser var?
För, det ska sägas, överlevnadschanserna var försumbara.
SÖKDYK 6, 9 DAGAR KVAR
Okej, nu hittar vi Endurance!
Vi måste hitta det nu. Jag vill inte att det andra skiftet gör det.
Har vi all data?
-Ja, vi är redo. -Nu kör vi.
Det finns en sorts vidskepelse i vårt yrke.
Om man inte tror på det så händer det inte.
Så trots allt försöker vi tro på det och tänka:
"Turen kommer att vända. Vi måste kunna hitta det."
Det sjunker.
-Kom igen! -Det är ett vrak.
Kom igen!
Öppna baren! Öppna baren! Ja?
-Ja? -God morgon, Mensun.
-Några nyheter? -Goda nyheter.
John!
Vi blir förkrossade när det är en stenhög.
Jag skojar bara. Det är inte möjligt.
Det här är det stora ögonblicket. Vi har hittat Endurances vrak.
-Är vi helt säkra? -Jösses. Ja!
Jag tror det när jag ser det.
Angående det…
Då drönarens batterier börjar ladda ur-
-har vi inte kunnat följa rutinerna och filma vraket.
Nu måste vi säkra datan vid nästa dyk.
-Hej, mina herrar. -Hej!
-Kan nån visa mig? -Ja.
-Herregud! -Där borta.
-Titta! -Hon var bara 400 meter norrut.
-Från Worsleys position? -Ja.
-Jag kan inte tro det. Jag är chockad. -Vi kan knappt tro det.
Tack ska ni ha.
Det här är det bästa ögonblicket nånsin och jag är så stolt-
-och glad att få dela det med er. Ja.
Hurra!
Mensun, jag har pendlat mellan optimism och pessimism.
Ja, så var det. Ja.
Men vi är precis där Frank Worsley sa att det sjönk.
Jag har aldrig sett ett vrak ligga där man sa att det låg.
Här är det.
-Vad tror du, Nico? -Jag säger att jag inte vet.
Jag har belägg för det, men inga bevis.
Jag gillar inte gråzoner. Jag gillar svart och vitt.
Sextiofem grader, 16 och en halv syd.
Femtiotvå grader, fyra väst. Inga nyheter.
Tålamod. Tålamod. Tålamod.
Vårt hopp var förstås att driva norrut till isflakens utkant.
Och sen, när isen var lös nog-
-ta båtarna och ro till närmaste fastland.
FEBRUARI 1916, DAG 552
Den tredje februari har kakaon varit slut ett tag.
Teet är nästan slut.
Snart blir vår enda dryck mjölk. Maten består i stort sett av kött.
Vi fångade pingviner och sälar innan vi kunde laga mat.
Vi var tvungna att göra en spis.
Vi gjorde en spis av tratten, kakburkar och en färgtrumma.
Det tog mig åtta timmar att laga en måltid.
Under de åtta timmarna smälte botten och spisen välte.
Det gjorde inget, inget gick till spillo.
Jag plockade upp allt och la det i grytan igen.
De fick äta det eller gå utan.
Monotonin börjar gå oss på nerverna.
Inget att göra, ingenstans att gå. Det är då moralen sjunker.
När det inte finns nåt att göra och inget man kan göra åt det.
Sen började de käbbla.
Tisdagen den 28 mars.
I morse blev det otrevligheter när vi vaknade.
Greenstreet fick sin dyrbara ranson varm mjölk spilld och han bröt ihop.
I tysthet samlades alla och hällde lite mjölk i hans kopp.
Det visar verkligen hur på helspänn de alla var.
Men också att de tog hand om varandra.
SÖKDYK 5, 7 DAGAR KVAR
Perfekt.
Robbie, allt är säkrat och allt slack är borta från däcket.
Du kan dyka.
Uppfattat. Dyker till 100 meter först.
Det här dyket kan vara skillnaden mellan påståendet att hitta ett vrak-
-och att se Endurance.
Ska vi göra en snabb inspektion?
-Ja, tack. -Okej, jag börjar vända.
Kommer upp.
Ja.
-Är vi på målet nu? -Ja, jag tror det.
Det ser ut som havsbotten.
Stanna.
Det ser ut som en sked. Titta på formen.
-Jag tror att det är en sten. -Det ser ut som en träbit.
Det kan vara trä. Det kan vara en planka.
Filmerna är inte väldigt tydliga-
-men vi ser inget skeppsvrak.
Det är ingen idé att stanna nere.
-Fortsätt sökandet. -Återuppta sökandet.
Det ligger bråte därnere, det kommer från vraket.
Så det är delar av skeppet. Men inte skeppet.
Ja.
Det kändes som om huvudet och hjärtat sprängdes.
Jag kunde höra Shackleton skratta nånstans i bakgrunden-
-för att vi gjorde bort oss.
Och plötsligt startade klockan som hade stannat igen.
"Tick, tick, tick."
Nu kämpar vi återigen mot klockan.
Upp!
SÖKDYK 9, 6 DAGAR KVAR
Sidoekoloden kan verkligen luras.
Vi har gjort stora misstag förut.
Vi hittade ubåten, men vi kände inte igen den.
Vi trodde att det var fel. Det var ett dyrt misstag.
Ibland går det inte som man vill. Det har vi nog alla varit med om.
Man måste hämta sig från motgångarna. 2019 var en absolut mardröm.
Du skrev i din blogg, Mensun, att vi kom hem med svansen mellan benen.
Jag hade inte uttryckt det så, men så var det.
-Det gjorde vi. -Och här är vi nu.
Ibland måste man misslyckas för att lyckas.
MARS 1916, DAG 580
Vi hade bara mat i fyra veckor.
Vi hade inget som höll kylan borta förutom linnetälten.
Vi rostar och slösar bort våra liv medan hela världen ligger i krig-
-och vi vet inget om hur det går.
På grund av matbristen, och då vi själva behövde all mat vi kunde hitta-
-var jag tvungen att beordra att hundarna sköts.
Jag sköt Sirius i dag.
Det tog emot att göra slut på det här fina unga djuret-
-som alltid mötte mig med glädje.
Min hand skakade så mycket att det tog två patroner för att döda honom.
Stackars djur.
De yngsta valparna som hade fötts ombord sköts.
Likaså Mrs Chippy, snickarens katt.
Det var inget nöje att äta de sega gamla hundarna.
Men de små valparna var möra.
Man kunde tro att upptäcktsresanden är en kallhamrad individ.
Särskilt om han märkte att munnen vattnades när tårar borde komma.
Hungern tar ner oss alla till samma nivå som andra arter.
APRIL 1916, DAG 618
Den 9 april spricker isflaket igen och situationen är ohållbar.
De kan inte leva på de små flaken så de tar till båtarna.
Att ge sig ut i de öppna båtarna är bland det värsta man kan göra.
Shackleton tog befälet över en båt, Hudson den minsta-
-och jag ansvarade för den tredje.
Vi stötte genast på problem.
Vi tog oss fram längs en lång, bred korridor.
Shackleton var främst, när vi hörde honom ropa och peka mot babord.
Jag kunde inte tro mina ögon.
Isen rusade mot oss som en flodvåg.
Vi ropade till båten akterut och rodde för våra liv.
Vi tog oss båda förbi nedslagsplatsen.
MÅLNING AV GEORGE MARSTON
Resan blev mycket svårare efter det.
Männen får diarré, deras dricksvatten är förorenat.
Deras kläder fryser fast på dem.
Deras fötter är helt nedsänkta i iskallt havsvatten.
Hoppet steg inför middagsobservationen.
Worsley fotograferade solen.
Det var en stor besvikelse.
Istället för att göra framsteg fann de till sin förfäran-
-att de var fem mil öster om där de hade börjat.
Med tanke på hur vinden blåser-
-blir Elefantön snabbt den mest uppenbara destinationen.
ELEFANTÖN 9 APRIL
Vinden ökar och de måste upp på ett isolerat isflak.
De ber till Gud att det förblir helt under natten.
Ingen sömn på 48 timmar. Blöta, kalla och eländiga.
När vi vaknade nästa morgon var havet oroligt.
Isen hade slutit sig runt oss och vi piskades av isflaken.
Vi såg ut att vara chanslösa.
Sen, för att göra saken värre, sprack isflaket på mitten.
Vi trodde att det var slutet.
Vi var alla på väg att skaka hand och säga:
"Då så, grabbar. Det här är slutet. En bra match så länge den varade."
Då skedde ett mirakel.
Isen började dra sig undan från vårt isflak på grund av strömmen-
-och lämnade oss på öppet vatten.
Det är en chans på miljonen som ibland kommer i rätt ögonblick.
Shackleton var väldigt orolig för mannarnas tillstånd.
Vi hade alla svullna munnar och vi kunde knappt få i oss mat.
Vi var hemskt törstiga nu.
Vi fick tillfällig lindring-
-genom att tugga på rått sälkött och svälja blodet.
Men törsten kom tillbaka etter värre på grund av sältan i köttet.
De ser Elefantön på eftermiddagen.
De kan inte riskera att närma sig på natten.
Så de väljer att binda ihop båtarna och vänta ute till havs.
Jag var sjösjuk under natten, väldigt olycklig, genomblöt, frusen och sjuk.
McLeod muttrade hela natten.
Män förbannade varandra, havet, båten och allt som kunde förbannas.
Det är då Perce Blackborow först ser köldskadorna på tårna.
De är alla förtvivlade.
Frank Wild sa att den natten var halva besättningen galen-
-hjälplös och utan hopp.
Vi har utvidgat sökandet norrut och just nu har vi inte hittat nåt.
Här är en del av Endurance.
NICO VINCENT
Det är det enda vi kan säga.
Vi måste täcka så mycket som möjligt på så kort tid som möjligt-
-och försöka täcka hela sökrutan.
SÖKOMRÅDE
SÖKDYK 10, 06 DAGAR KVAR
5 DAGAR KVAR
4 DAGAR KVAR
3 DAGAR KVAR
2 DAGAR KVAR
SÖKDYK 17, 1 DAG KVAR
-Vad gör vi för att hitta vraket? -Jag vet inte.
Vad mer?
Jag pratade med Falklands Maritime Heritage Trust-
-om att ge oss en förlängning.
Och de sa ja, vi får tio dagar till.
Men allt är avhängigt av ditt omdöme som kapten.
Om det är säkert nog för oss att stanna kvar.
Jag är inte emot det. Det är isen som bestämmer.
Vi går igenom det varje timme med dig.
Jag måste bara se till-
-att vi inte stannar för länge och blir en Shackleton till.
10 DAGAR KVAR
SÖKDYK 18
Kusten på Elefantön var en barriär av klippor och glaciärer.
Vild och barbarisk bortom all beskrivning.
Man skulle aldrig ha känt igen männen som landsteg på Elefantön-
-med dem som klev i båtarna en vecka tidigare.
Tärda och slitna med svåra köldskador.
Vi hade åldrats 20 år på en vecka.
Många led av tillfällig förvirring och vandrade planlöst omkring.
Andra skakade hjälplöst.
De skrattade förryckt, plockade upp stenar-
-och silade småsten mellan fingrarna som girigbukar med en guldskatt.
Föreställ er vår glädje över att sätta fot på fast mark-
-efter 170 dagar på ett drivande isflak.
Det första jag gjorde var att dricka.
Om jag så blir hundra år glömmer jag aldrig känslan-
-av den varma drycken i halsen.
Om ändå jag hade en hals som en giraff för att förlänga den utsökta känslan.
"Tack gode Gud att jag inte har dödat nån av dem"-
-sa Shackleton i vårt första privata samtal på Elefantön.
Shackleton hade alltid insisterat på att det ultimata ansvaret-
-för allt som drabbade oss var hans och hans allena.
Hans inställning var nästan patriarkalisk.
Det kan ha bidragit till männens obestridliga hängivenhet till honom.
Vårt första jobb var att bygga ett hus.
Vi staplade stenar och vände upp och ner på de två små båtarna-
-och packade is och snö i sprickorna.
Det var en hemsk liten hydda. Vi hade inget ljus först.
Sen gjorde vi en liten lampa genom att koka ner sälspäck-
-med ett vridet bandage som veke.
Lampan brann med en liten låga som fick mörkret att verka mörkare.
Shackleton insåg snabbt att de inte kunde stanna.
Valfångarna åkte aldrig hit. Ingen skulle rädda dem där.
Att stanna innebar att dö av långsam svält eller av kylan.
Situationen var desperat. Men återigen tåg vår ledare tag i situationen.
Han beslutar att deras enda realistiska flyktväg är-
-att ta med fem vältränade, starka sjömän-
-och med vindarnas hjälp göra en 130 mil lång resa-
-över världens mest skrämmande hav mot Sydgeorgien-
-där de kan söka hjälp och sen återvända och rädda alla de andra.
"Jag är rädd att vi hoppas förgäves", sa han.
"Jag ber ingen åka med som inte har noggrant övervägt riskerna."
När han slutade prata anmälde sig alla som frivilliga.
Fem av oss valdes ut.
För att förbättra oddsen gjorde han några ändringar-
-på den största och mest sjödugliga livbåten, James Caird.
Han förstärkte sidorna med extra plankor.
De täckte en del av den öppna båten med kanvas.
De fyllde båtens botten med ballast-
-och satte en annan mast längs kölen så att den inte skulle böjas.
Den 23 april.
Caird är nästan färdig. Med Guds vilja avgår den i morgon.
Det är hemskt att stå inför skeppskamraterna.
Män som har gått igenom vått och torrt med dig.
Och att inse att det sannolikt är för sista gången.
Och att veta att om du inte kommer tillbaka kommer de att svälta ihjäl.
Kl. 12.30 hissade Caird seglet till tre hurrarop från stranden.
Vi låtsades vara på gott humör när vi hurrade och vinkade.
Även om vi i våra hjärtan kände oss märkligt övergivna.
Kallt. Kallt. Kallt.
Isen stoppar den. Den är genomfrusen.
Det var bittert kallt. Killarna jobbar därute utan att klaga.
Men de börjar bli trötta, och det tär på en.
SÖKDYK 21
Kom igen, kom igen.
Lite bråte med en pil vore bra.
SÖKDYK 23
Vi hittar ingenting alls. Och snart störtdyker temperaturen.
Då måste vi avbryta sökandet.
SÖKDYK 25, 6 DAGAR KVAR
-Det börjar bli lite nedslående nu. -Ja.
-Vi avslutar. -Okej, vi avslutar där.
Den var inte där.
Förhoppningarna är skyhöga.
Sen får man en käftsmäll och rasar igen.
-Dagarna börjar ta slut. -Ja.
Den 24 april ger sig Shackleton av, inte en dag för tidigt.
Nästa dag var Elefantön omgiven av is.
De hade varit fast där ännu en vinter.
Havet söder om Kap Horn i mitten av maj-
-är känt som världens stormigaste havsområde.
Vår båt var så liten och havet så stort.
Vårt segel hängde ofta slappt i lugnet mellan två vågtoppar.
En stor våg bröt över oss, vattnet dränkte oss-
-och det kändes som om vi var under ett vattenfall.
Vattnet i botten på båten fick våra ben och fötter att svullna-
-bli vita och förlora all känsel.
På Elefantön väntade 22 män på räddning-
-som bara vi kunde ge dem. Deras situation var värre än vår.
Hyddan var trång, mörk och smutsig. Vi var också mörka och smutsiga.
Vi hade varken bröd eller kakor. Ibland gick det flera dagar-
-utan att sälar eller pingviner dök upp på ön.
Få människor i världen har varit lika hungriga som vi och överlevt.
Livet här är nästan outhärdligt.
Vi ber att Caird når Sydgeorgien och kommer med hjälp utan dröjsmål.
Worsley säger hur de ska styra om de vill nå Sydgeorgien.
Om de seglade förbi Sydgeorgien, fanns inget kvar till Afrikas kust-
-tusentals kilometer bort. De skulle dö någonstans i Sydatlanten.
Vid midnatt var jag vid rorkulten och såg en strimma klar himmel.
Jag ropade till männen att det klarnade upp.
Sen insåg jag att vad jag såg var det vita krönet på en enorm våg.
Jag skrek: "För Guds skull, håll i er!"
Jag hade aldrig stött på en så gigantisk våg.
Men på nåt sätt höll båten, halvfull av vatten.
Vi öste med energin av män som kämpade för livet.
Inte förrän kl. 03.00, när vi alla var frusna in i märgen-
-lyckades vi tända spisen och göra varma drycker.
De började se positiva tecken.
De såg sjöfåglar som de visste höll sig nära land.
Klockan ett på eftermiddagen såg vi Sydgeorgiens toppar rakt fram.
Men när de kom till Sydgeorgien var de på fel sida av ön.
De ville vara på andra sidan där valfångststationerna låg.
Shackleton trodde att Vincent och McNeish var döende.
Han kunde inte riskera att segla hela vägen runt Sydgeorgien.
De stannade i skymningen.
De kunde inte gå i land utan att kunna se ordentligt.
Plötsligt vände vinden och ökade till våldsam kuling.
Masten böjdes av stormvindarna och vi trodde att den skulle gå av.
Bogplankorna på varje sida glappade och vatten sprutade in i båten.
Chansen att överleva natten verkade minimal.
De flesta av oss hade en känsla av att slutet var nära.
Men precis när det såg som värst ut vände det.
Vinden vände plötsligt.
Jag förundras över den tunna linjen mellan framgång och misslyckande-
-och en plötslig vändning som leder från katastrof till relativ säkerhet.
Till slut, den 10 maj, tog de sig emellan klipporna.
De landsteg och släpade sig upp på stranden.
En natt till ute till havs och de skulle ha dött.
-Det är fortfarande… -Gäckande.
Den ljusblå linjen täcker området-
-och det stora området som är kvar är södra kanalen.
Nästa dyk blir nog i den här rutan. Sen börjar vi röra oss österut.
Sen då? Tror du att vi stannar längre söderut?
-För tillfället så täcker vi rutan. -Täcka rutan. Okej.
SÖKDYK 26, 6 DAGAR KVAR
Under det här dyket kommer vi att hitta Endurance.
Vi har bara några dagar kvar. Vintern är på väg.
Alla ombord började diskutera-
-hur Worsley visste var båten sjönk.
Han gjorde en uppskattning.
Han hade inte fått in en position på tre dagar.
Inte förrän dagen efter fartyget sjönk prickade han in en position.
Så hur mycket och vart drev skeppet däremellan? Det var utmaningen.
Vi kom på den här idén nu.
Vi kan använda datasetet ERA-20, ett stort europeiskt projekt-
-för att beräkna klimatet och vädret de senaste hundra åren-
-baserat på väderstationsdata.
Sen beräknade vi hur Endurance kan ha drivit--
-runt den 21 november.
Enligt den beräkningen förliste skeppet i den södra kanten av rutan.
Dessutom fick John och jag idén att undersöka-
-Husseys meteorologiska observationer från den dagen.
Husseys observationer är bra, men de täcker inte natten.
Så jag kastade in datan i en omanalys-modell-
-som ger oss väderdata bakåt.
Vi är ganska säkra på-
-att mellan den 18:e och 22:a drev Endurance söderut.
Worsley kunde inte observera det.
Vi måste täcka den södra delen av sökområdet, där du pekar.
Nico, du är väldigt tyst.
-Du bara tar in allt. -Ja.
Jag är som en gammal dator.
När jag tänker för mycket fryser skärmen.
SÖKDYK 28, 5 DAGAR KVAR
Bra?
För mig, ur en undervattensoperativ synvinkel-
-är den verkliga frågan varför vi upptäcker det här nu-
-och inte för ett år sen?
Trettio procent av sökrutan kvar, så gör han en förutsägelse.
Det är inte på en plats vi redan har utforskat.
Så det är nånstans där vi inte har varit, eller nån annanstans.
Det är ingen förutsägelse. Jag kan göra den förutsägelsen.
Jag gick inte på universitet för att lära mig-
-vilken is som passar bäst i min gin och tonic.
Hur många procent har vi täckt? Ungefär?
Sjuttiotre procent.
Vi börjar få slut på sökområde.
Nu när vi har en driftprognos-
-måste vi koppla ihop det till vrakdelsfältet vi har.
Om vi applicerar drivmodellen på vrakdelarna-
-så kan vraket vara var som helst härifrån till hit.
Men hela det området har redan täckts, förutom…
-Förutom den lilla platsen där. -Så vi måste söka i det här området.
Ju mer dagarna går, desto mer tänker jag:
"Hur kan du vara en del av Shackletons historia och ge upp?"
Shackleton var nu på den avlägsna, obebodda sidan-
-av en av jordens mest isolerade öar.
Han var tvungen att ta sig till valfångststationerna.
Jag insåg att McNeish och Vincents tillstånd-
-hindrade oss från att ge oss ut till havs igen.
Alternativet var att försöka korsa ön.
Ön Sydgeorgien hade aldrig korsats av nån.
Valfångarna ser landet som otillgängligt.
Det var ett desperat vågspel av en grupp döende män.
Worsley och Crean följde med mig.
Vi valde att lämna sovsäckarna och göra vandringen utan packning.
Vår packning var tre dagars mat runt halsen i en strumpa-
-den gamla primuslyktan, en yxa för att hugga trappsteg i isen-
-min lilla kompass och en karta över Sydgeorgien.
Snickaren hjälpte mig att sätta skruvar i stövelsulorna-
-för att få grepp om isen.
Han bestämde sig för att gå så fort vädret klarnade.
Livet på Elefantön var hårt. Männen led fruktansvärt.
Ofta, när vi nästan hade ätit vår sista måltid, dök något upp.
En säl eller några pingviner. Sen var vi säkra igen i några dagar.
I dag opererade McIlroy Blackborow-
-och amputerade alla tår på vänster fot.
Vi lyckades sterilisera instrumenten ganska bra.
Vi hade inga sterila overaller att ta på oss.
Vi klädde bara av oss till västen.
Jag var en av få som bevittnade operationen, det var intressant.
Den stackarn uppförde sig utmärkt, och operationen gick utan problem.
Klockan 14.00 fredagen den 19 maj var vädret fint och klart-
-och månen lös med ett starkt sken.
Shackleton sa: "Nu går vi."
Shackleton insisterar på att gå först.
Han banar väg genom snön för att underlätta för de andra.
Efter två timmars klättring var vi 762 meter över havet.
Månljuset visade att öns inre var snudd på oframkomlig.
När dagsljuset kom tunnades dimman ut och lättade.
När dimman var borta såg vi till vår stora besvikelse-
-att det vi trodde var en frusen sjö var en vik från havet.
Vi gick tillbaka längs sluttningen-
-som hade tagit oss tre timmar att klättra.
Shackleton sa bistert: "Vi måste fortsätta till nästa."
Det här hände tre gånger.
Vi hade nu vandrat i över 20 timmar och bara stannat för att äta ibland.
Vid ett tillfälle somnade Crean och Worsley under en rast.
Shackleton kände ett oemotståndligt begär att somna-
-men han visste att sömn betydde död.
Efter fem minuter skakade jag liv i dem igen.
Jag sa att de hade sovit i en halvtimme och att vi måste gå nu.
På natten den 19 maj-
-var de högt uppe i bergen och insåg att de skulle dö.
Det var alldeles för kallt och oskyddat där uppe.
Vår belägenhet var dyster.
Dimman skar av vår reträtt. Mörkret täckte vår framryckning.
Det var lönlöst att fortsätta så här.
Shackleton sa: "Vi måste ta en risk. Vi glider."
Kälka ner för en avgrund för att möta, vad?
Men det var det enda sättet.
Shackleton satte sig och jag satte mig bakom honom.
Crean satte sig sen bakom mig så att vi var låsta som en.
Sen tog Shackleton sats.
Vi verkade skjuta ut i rymden.
De åkte kälke ut i det okända.
Vi slutade i en snödriva.
Vi hade åkt ner 1,5 km på två eller tre minuter.
Vi reste oss och skakade hand.
"Det är inte bra att göra sånt för ofta", sa Shackleton.
Kl. 06.30 tyckte jag att jag hörde en ångvissla.
Jag vågade inte vara säker.
Kl. 07.00 kom och vi lyssnade intensivt.
Sen, över bergen i den stilla morgonluften-
-kom ljudet av ångvisslor från valfångstfabrikerna.
Det var det första vi hade hört av civilisationen på nästan två år.
Vår gamle vän, kapten Sorlle, som vi hade träffat två år tidigare-
-när expeditionen nådde Stromness Bay-
-kände inte igen oss när vi stod utanför dörren.
Jag sa: "Jag heter Shackleton."
Han var extremt glad att se oss och bjöd in oss i sitt hus.
Vi badade, rakade av oss skäggen och kände oss som människor igen.
Nästa dag åkte Worsley runt i ett litet ångfartyg-
-för att hämta de tre männen som var kvar på västra sidan av Sydgeorgien.
På tisdagen gav vi oss ut med samma valbåt-
-för att försöka nå mina kamrater på Elefantön.
Vi mötte packisen 97 km norr om ön.
Att tvinga den oskyddade valbåten-
-genom packisen hade varit rena självmordet.
Det var svårt att ge upp, men man måste inse fakta.
SÖKDYK 30, 4 DAGAR KVAR
-Motorn aktiverad. -Uppfattat.
I dag gäller det. Och om inte, kanske i morgon.
Det är synd att vi inte har hittat henne-
-men vi har fortfarande fem sökrutor kvar.
Nästa uppdrag blir D10 och D09.
Om isen hade legat stilla hade det kunnat fungera.
Men det finns…
Kom igen.
Kom igen, ge oss mer. Ge oss mer.
Det har lite höjd. Det har lite höjd.
-Nico! -Va?
-Kan du komma till oss? -Ja.
-Det är Endurance. -Det är intressant.
-God morgon, Nico! -God morgon. Hur mår du?
Jag mår bra. Ännu en vacker dag.
Varsågod, min vän. Vilken skönhet.
-Jag föreslår att vi dyker med kamera. -Få bekräftelse.
-John Shears, Nico. -Nico, varsågod.
John, kan du komma till bryggan?
Om du hittar Mensun, kan du ta med honom till bryggan?
-Jag kommer direkt. -Ja, ta med dig Mensun.
Shackleton gjorde inte ett, två, tre-
-utan fyra försök att rädda sina män på Elefantön.
Han motades tillbaka av stormar och av ett fruset hav.
Han åldrades under den här perioden.
Under de fyra hemska månaderna såg jag djupa linjer dyka upp i hans ansikte-
-och hans hår blev grått.
Vid det fjärde försöket kom Chiles regering till undsättning.
De lånade Shackleton den lilla ångbåten Yelcho.
Den här gången gynnade försynen oss.
När vi närmade oss Elefantön såg jag att isen var öppen.
Vi åt en magnifik måltid av sälben, sjögräs och skålsnäckor.
Från mannen i tjänst utanför, hörde vi plötsligt ett rop.
"Wild!" ropade han. "Ett skepp! Borde vi inte tända en nödraket?"
Vi glömde bort vår delikata måltid och dök mot dörren.
De som inte kom igenom dörren gick ut från sidan-
-och den fina måltiden sparkades omkull i brådskan.
Alla sprang ner på stranden och vinkade och skrek i extas.
Shackleton använde kikaren för att räkna antalet män.
När han var säker på att han hade räknat rätt antal-
-kunde han slappna av och veta att ingen skulle lämnas kvar.
Han la bort glasögonen och vände sig mot mig.
Det låter banalt, men åren verkade bokstavligen falla ifrån honom-
-där han stod framför oss.
Jag vaknade i morse och sa: "I dag är dagen." Jag känner lukten.
Kom igen, det säger du varje dag.
-Allt bra? Hej, Mensun. -Ja. Hej, Nico.
Mensun, John, låt mig presentera Endurance.
Ja!
Lysande. Helt lysande.
-Bra jobbat! Ja! -Herregud.
Jag sa det till Mensun förut. Jag sa att det skulle bli en bra dag.
Han förutspådde det.
På din min tänkte jag: "Jag har förlorat AUV:n."
Det trodde jag med.
Stor puss.
God morgon!
Så vackert! Herregud, jag kan inte tro det!
Miniubåten har sänt de första bilderna från havsbottnen-
-och Endurance ser otrolig ut. Allt är i ett stycke.
En förbluffande upptäckt.
-Endurance har äntligen hittats. -Det är ett otroligt fynd.
Endurance hittades på 3 008 meters djup.
Det är en unik upptäckt.
Ett av vår tids största djuphavsmysterier är äntligen löst.
Min mormor skulle vara så stolt. Så stolt.
En stor del av det jag gör-
-är ur inspirationen jag fick från henne.
Från mormor.
SEPTEMBER 1916, DAG 765
Vi fick ett välkomnande som ingen av oss lär glömma.
Chilenarna hurrade för oss, och vi hurrade oss hesa tillbaka.
När vi landsteg välkomnade de oss så hjärtligt-
-att de nästan knuffade ner oss i havet igen.
Shackletons sista resa till Antarktis var ett misslyckande.
Men det var ett ärofullt misslyckande.
Det där är Shackletons kabin.
Där är binnaclen. Herregud, kompasskyddet. Man ser det.
-Plåtmuggen. -Ja. Tallrikar.
-Där är signalpistolen. -Ja.
-Där ligger en stövel. -Man ser till och med spännet.
Och om du tittar på bilden. Det kan vara Wilds stövel.
Titta. Den är identisk.
Du måste vara stolt över dina män, Nico.
Ja. Det här är otroligt.
Shackleton sa att när man åker till polerna-
-berörs man av en sorts magi och förändras för alltid.
Vi levde långa, mörka dagar i söder.
Vi levde genom långsamma döddagar av slit-
-av kamp, mörker, strävan och oro.
Dagar som inte krävde hjältemod i dagsljus-
-utan bara en ihärdig strävan att göra det själen sa var rätt.
Jag återvänder till vildmarken om och om igen-
-tills vildmarken i slutändan vinner.
Det finns en fascination i att sträva efter det nästan omöjliga.
S.A. AGULHAS II
När de kom tillbaka rasade första världskriget.
Det var inte läge för Shackleton att ha sin stund i rampljuset.
Nästan alla tog värvning direkt.
Tragiskt nog dödades två av dem. Flera andra blev svårt skadade.
FOTON AV FRANK HURLEY
Shackleton tog själv värvning i en logistikroll.
När kriget tog slut var det äntligen hans stund.
Han började turnera och föreläsa.
Filmen "South" släpptes och blev en stor succé.
Shackleton hade en expedition kvar, 1921 återvände han till Sydgeorgien.
Men han dog av en hjärtattack tidigt 1922.
SYDGEORGIEN
Det är en gammal klyscha att Shackleton aldrig uppnådde-
-något av det han ville göra. Och det gjorde han inte.
Men det var inte vad Shackleton handlade om.
Shackleton handlade om människans drifter.
Att alltid driva på för att utvidga sina gränser.
Alltid sträva efter nästa sak och försöka nå horisonten.
Det var Shackleton.
Shackleton begravdes här den 5 mars 1922.
Exakt hundra år senare, den 5 mars 2022-
-hittade vi hans skepp Endurance på Weddellhavets botten.
Sir Ernest skulle nog bli förbluffad-
-och antagligen också avundsjuk på vad vi har åstadkommit.
Och klappa oss på ryggen och skratta och applådera högt vårt lagarbete.
När ni går härifrån, reflektera över vad ni har gjort.
Kom ihåg att vi är en symbol för hur man kan klara de största utmaningarna-
-om man litar på varann och samarbetar.
3D-VY FRÅN EKOLOD PÅ 3 000 METERS DJUP.
ENDURANCE FÖRBLIR ORÖRD OCH SKYDDAS AV INTERNATIONELLA AVTAL.
BRITTISKA FILMINSTITUTET BEVARADE OCH RESTAURERADE-
-FRANK HURLEYS 3 MM-FILM SOM HAR FÄRGBEHANDLATS DIGITALT.
BESÄTTNINGSMÄNNENS ORD ÄR FRÅN SKRIFTER OCH INSPELNINGAR-
-SOM HAR ÅTERSKAPATS MED HJÄLP AV AI-TEKNOLOGI.
DELAR AV BERÄTTELSEN ÄR ORIGINAL. ANDRA ÄR FRÅN HISTORIEBERÄTTARE.
Text: Gunilla Hay