NETFLIX ПРЕДСТАВЛЯЄ
Вітаю, пані Бельмонт. Вам час вставати.
-Температура — 35 градусів. -Бувай.
Чи бажаєте, щоб я…
ГІРСЬКОЛИЖНИЙ КУРОРТ «БЕЛЬМОНТ»
То просто відмовся.
Скажи батьку, що не хочеш працювати.
Він привіз мене аж сюди на приватному літаку на Різдво.
Не хочеться його ображати.
Ого. Вітаю, пані Бельмонт. Я Террі Карвер із відділу обслуговування.
Ваш тато призначив мене вашим асистентом.
А це ваша Гламурна зграя.
Хай буде.
Але я не хочу займатися готельним бізнесом.
А йому ти про це казала?
Татко не зрозуміє.
Він вважає, що це ідеальна кар'єра для мене.
Я й не можу уявити, що ти взагалі носитимеш.
Хоч би не бейдж.
-Як точно звучить твоя посада? -Віцепрезидентка з атмосфери.
Такої посади не існує. Він придумав її для мене.
Знаєш, мені й так складно.
Люди бачать у мені лише пещену донечку
Бореґарда Бельмонта, готельного магната. А я не така!
Сукня чи штани?
Не знаю. Це штучна шкіра?
Веганська.
Таде, помагай! Я маю лишити свій слід в історії.
Добре, гаразд. Як там твої соцмережі?
Не дуже. Я ж казала, їх хакнуло те дівчисько.
Точно-точно.
На щастя, твій хлопець — головний інфлюенсер журналу Hype.
І ти щодня мені про це нагадуєш.
Після обіду з твоїм батьком
ми могли б покататися та зробити кілька селфі.
Викладемо в інсту.
Ти ж хотів нікому не розказувати.
Ти знаєш, може, уже час розказати.
Залучимо тобі купу нових підписників.
І твій батько переконається, що ти можеш працювати інфлюенсером.
Так, я хочу запам'ятатися не лише прізвищем.
Тад про все подбає.
Охоплення падають.
Час для селфі в лімузині. Бувай.
Так, люблю… Алло?
Зв'язок поганий?
Типу того. Я одягну Валенсіагу.
-Чудово. -І шикарного капелюха.
Пане Бельмонте!
Агов! Добре, що я вас застав.
Вітаю. Я Джейк Рассел. Я власник…
-Бази «Полярна зоря». -Так.
Так, секретар казав, що ви дзвонили.
-П'ятнадцять разів. -Аж так багато?
То в чому справа?
Приділіть мені хвильку часу.
Без питань.
Але ти мусиш обігнати мене на схилі.
-Ви серйозно? -То що скажеш?
Наздоганяй, хлопче!
Ворушися!
Оце поганяли.
Я вже було подумав, що обжену, але в кінці ви дотисли.
Гайда. Можеш розказувати на ходу.
Ого, це місце схоже на SpaceX.
Бо ми працюємо на випередження.
Сюди.
Ого. Який чудовий заклад у вас.
Дійсно першокласний гірськолижний курорт.
Але ж не всі можуть дозволити собі люкс.
Згідно з дослідженнями, 70% новачків вчаться в скромніших місцях.
Як-от твоє.
Саме так. Коли вони стають на лижі певніше,
тоді приїжджають на отакі круті бази.
І я, виходить, маю інвестувати
у твою базу, щоб зберегти статус-кво?
Десь так.
О, Скайлер. Какао будеш?
-Звісно. -Нам два.
Так, пане Бельмонте.
Я тут обрахував економний ремонт,
з високошвидкісним ліфтом, спа із джакузі, сауною…
Я б залюбки допоміг, але я й сам маю звітувати перед інвесторами.
-Певен, що ти розумієш. Дякую. -Що ж…
За мій рахунок.
-Для нього сьогодні все безплатно. -Так.
Перепрошую, я мушу бігти.
І ще дещо. Було дуже благородно дати мені виграти.
Молодець.
Це охорона. Сповістіть персонал. Пані Бельмонт іде.
То що, він клюнув?
-Ні, не клюнув. -От лажа.
-Ага. Я не дуже й сподівався. -Мені шкода.
-Побачимося на базі. -До зустрічі.
Так. Ну, я у вестибюлі. Я тебе не бачу.
То я теж у вестибюлі,
і мене направду важко проґавити.
Слухай, я коло гобелена, який так пасує до мого пальто.
Перепрошую.
Тепер я в салоні біля каміна.
-Агов! -Я одягнена у Валенсі…
-Боже! -Матір Божа!
Мені так шкода. Я вас не помітив.
Мій Валенсіага!
Я залюбки оплачу хімчистку чи принесу содову…
Що тут, любонько?
О ні! Тільки не Валенсіага!
Ти псуєш його далі.
-Він угнався в мене. -Я випадково!
Я вийшов з-за рогу, вона — назустріч.
-Тут — бац, і все в шоколаді. -Усе гаразд?
-Я трохи вкляк, але дякую. -Таде!
Але ж оцей селюк щойно врізався в мою дівчину
і зіпсував її кутюрний комбез.
-Повторюся, мені дуже шкода. Я ненавмисне. -Чуєш, чоловіче, іди вже, добре? Іди.
На вихід.
Так. Не тицяйте пальцем.
Чи не бажає панянка додати крафтовий бекон до свого салату?
Ні, дякую. Я не їм бекон.
Як забажаєте.
Тож, Теде, як там твій отой інтернет-бізнес сунеться?
Тад, татку. І це не зовсім бізнес.
Тад — інфлюенсер. У нього мільйони підписників.
По суті, ти торгаш.
То як давно ви зустрічаєтеся?
Майже рік, пане Бельмонте.
Клич його вже Бореґардом.
Так, татку?
Гаразд.
Хай там як, Бо.
Знаєш, як воно буває. Одного дня…
Ось і вона.
У тій самій кав'ярні.
Сієра любить венті.
У трендах!
Привіт.
-Здоров, Джейку. -Як воно? Привіт, малий.
Ну ж бо.
-Усе гаразд? -Привіт, Джейку.
Намагаюся завести, але щось ніяк.
Облиш у сараї. Я потім гляну.
Як скажеш.
Овва! Куди це ви зібралися?
Тату! До Ялинки бажань, пам'ятаєш? Мама водила нас щороку.
-Згадав. -Тепер водить бабуня.
Джейку! Може, ходи з нами?
Це, звісно, дуже весело,
але гості хочуть на санках покататися, тож я пас.
Але, якщо твоя ласка, замов слівце за мене перед Сантою.
Мені от дуже треба.
Схоже, усе пройшло кепсько?
«Бельмонт» — остання інстанція. Якщо й далі так піде, ми не…
Потрібно трохи потерпіти.
Нам потрібно диво.
Хіба ти не чув, тату? Різдво — це сам час для див.
-Так, бабуню? -Саме так.
Ціную твій оптимізм.
Принесіть мені щось гарне звідти.
Я готовий їхати в аеропорт. Можеш підігнати мою машину?
Так, пане.
-О, добре, ти ще тут. -Привіт!
Хотіла зловити тебе до від'їзду.
Я повернуся на вихідних.
Влаштуємо тебе в новому офісі.
Він буде поруч із моїм. Нічого?
Тату, щодо роботи.
Так?
Що ж, просто я…
-Я просто не хочу тебе розчарувати. -Тобі навряд чи вдасться, сонечко.
Слухай, давно її не бачила.
Мама подарувала мені в Гштааді.
Оця дівчинка нагадувала їй тебе.
Цікаво, що ти згадала.
Тобі було лише п'ять, коли…
Я пам'ятаю її парфуми та її сміх.
Як вона розчісувала мені коси.
Цей готель нагадує мені про неї.
Я досі сумую.
Я теж.
Я обіцяв подбати про тебе.
Ти й подбав.
Ти дав мені все, чого я хотіла.
Гаразд.
Так, сонечко, я повернуся на Святвечір.
Добре.
Щасливої дороги.
Не хвилюйся за мене.
Я буду в надійних руках.
Я буду з Тадом.
Так, пане!
Обережно! Пропустіть!
Агов, геть із дороги!
Отже, не турбуйте нас із Тадом.
Я напишу, як треба буде.
Звісно. Коли вам привезти вечерю в номер?
Террі, я ж кажу — не турбувати.
Міледі, ваша карета чекає.
Я думала, ми тут фоткатимемося.
Так, я забронював приватну кабінку.
Кабінки — то для невдах. Плигай сюди.
Дуже ввічливо.
А татко був би у захваті від фотосесії тут.
От подивишся, пундику мій. Зачекай.
Класна пісня.
Трохи вище, мала.
Де твій дух свята?
Гаразд, голубки. У мене тут какао й свіже імбирне печиво.
-Готові? -Так, поїхали!
Чи це безпечно?
Друже мій, цей витвір рук людських
роками несе службу на цій базі.
Де твоя жага до пригод?
Безпеку гарантую.
Ой, щось відпало!
-Печиво? -Дякую.
-Усе буде добре. -Щасти.
І куди це ми зібралися?
Я стежу за топовим лижником-фрістайлером,
і він тегнув на карті оцю потайну місцину.
Неймовірний вид.
Важке.
Ти ж у курсі, що я не вмію кататися?
Нащо це комусь знати?!
Це майстерна ілюзія, крихітко.
До речі, як відчепити той снігохід?
Я, по-твоєму, маю це знати?
Я розберуся.
Так, снігоходе, відчепися.
-Що ти робиш? -Чекай!
Таде, воно голосом не вмикається, заради Бога!
Таде!
Таде! Мене тут гілками ляскає!
Тобі весело?
Дуже.
Немає сигналу. Що ж, доведеться імпровізувати на ходу.
Думаю, нам…
туди.
-Ти й гадки не маєш, де наша машина? -Звісно, маю.
Тримайся.
УВАГА! НЕБЕЗПЕКА ХОДУ НЕМАЄ
Таде!
Глянь, Ялинка бажань!
Гарячі смажені каштани, уже готово, дівчата.
Ми наступні.
Пам'ятай, у тебе лише одне бажання, тож зважай.
Непогано, але можеш більш спортивно позувати?
Я хочу мати спортивний, а не захеканий вигляд.
-Бракує лише одного. -Чого?
Ну, на моєму пальці вона не пасуватиме,
але, може, тобі підійде?
Сієро Бельмонт, наш майже рік разом
був дійсно незабутнім,
і я хочу, щоб усі виклики майбутнього
ми зустрічали разом.
Сієро Бельмонт,
ти вийдеш за мене?
О Таде!
Таде, вона завелика, зайчику.
Можна зменшити.
Зробимо офіційну заяву?
Наш перший допис у соцмережах як зарученої пари!
Готово.
-Я хочу… -Не розказуй мені.
Треба нікому не розказувати, бо не справдиться.
-Щасливого вам Різдва. -Дякую.
Гаразд.
А що ти побажала?
Дещо побажала.
Щоб ти народилася.
Люблю тебе, бабуню.
Почепимо на оту гілку.
-Готова? -Так.
Ось так.
Чудово.
-Таде? -Схоже, погода змінюється.
Відвези мене в готель.
-Гаразд. -Таде.
Таде!
Тримайся, Сієро!
Я тримаю!
-Я вислизаю! -Тримайся!
Сієро!
Ні!
О Боже…
Ой, зачекайте, народ.
Що там?
-Аби ж тільки не покійник. -Припини, ти мене лякаєш.
Боже мій.
Там труп?
Пані, ви мене чуєте?
База, це Джейк, я на дальньому Гозієрі.
У нас код 3, повторюю, код 3. Хутко лижний патруль сюди.
Прийняли, Джейку.
ПОЛІКЛІНІКА
Як вона?
З її тілом усе гаразд. Невеликий струс.
Але проблема не в цьому.
Вона каже, що нічого не пам'ятає до аварії.
Амнезія?
Щось на кшталт.
Але вона прийшла до тями. Це ж добре?
Це вже як подивитися.
-Полежте спокійно. -Геть! Не чіпайте!
Заберіть від мене руки!
Я ж вам кажу, зі мною все гаразд.
Так, усе.
Нічого. Спробуємо ще раз пізніше. Дякую, Джине. Далі ми самі.
Нарешті хоч якийсь представник влади.
Шерифе, скажіть їй, щоб вона мене відпустила.
Що ж, ми б залюбки,
але спершу треба зрозуміти, хто ви.
Як це — хто я?
Я знаю, хто я.
Мене звати…
Ми шукали в одязі якісь документи,
але там нічого.
Хоча я знайшов оце.
Косметика.
Де мій одяг?
На жаль, бригада швидкої мусила все розрізати.
-А як щодо відбитків пальців? -Ми зняли їх, коли привезли її.
Їх немає в базі, отже, вона ніколи не потрапляла у в'язницю.
Або, можливо, на роботу.
То що нам із нею робити?
Я можу викласти її фото на сайт для розшуку людей.
Але ж зараз, знаєте, свята.
Поки її не почнуть шукати або вона не пригадає щось,
ми нічого не вдіємо.
Перепрошую, але вона сидить прямо тут
і вже втомилася почуватися бранкою,
бо ви не робите свою роботу, тож…
-Ой, голова. -Так.
Легше.
Слухайте, я б і хотів зробити більше,
але є певні процедури поводження з анонімами.
Анонімами?
Я не анонім!
А як іще вас називати?
У вас немає документів, грошей чи домівки.
У мене є. Є база.
Кілька гостей скасували приїзд. То хай лишиться в нас.
А ви хто?
Це Джейк Рассел. Це він вас знайшов.
Ви його не впізнаєте?
Ні, геть незнайоме обличчя.
І я не збираюся жити у його моторошній хижці в хащах.
Джейк — власник «Полярної зорі».
А, «Полярної зорі»?
Ага. Там є обслуговування номерів?
Знаєте, це такий собі радше пансіон зі сніданком.
Яким сніданком?
З іншого боку, може, тут їй буде ліпше.
Ні.
Тобто…
Узагалі-то відновлення нормального режиму життя
корисне для пам'яті.
Вирішуйте самі.
Ви можете лишитися тут
або скористатися пропозицією нашого Джейка.
Геніально!
Просто, трясця його матері, геніально!
У цьому чортовому лісі навіть стільникової вежі немає!
Привіт, це Тад Фейрчайлд.
Я щойно пережив смертельне падіння,
і зараз блукаю в глухому крижаному лісі.
Цей запис має засвідчити
мою хоробру боротьбу за виживання всупереч долі.
Але як хтось знайде моє тіло…
завантажте це від…
Де це я?
Добро, я попорпався в знахідках.
Не знаю, чи підійде, але хоч не лікарняне.
Поки походиш у цьому.
Це вже носили?
Швидше за все.
Але, знаєш, іноді гості випадково щось тут лишають, тож…
Навряд чи це лишили випадково.
Добре-бобре, твій номер готовий.
Ось свіжі рушники, і я постелила чисту постіль.
Я вдячна за вашу турботу,
але я не залишуся тут надовго. Це тимчасово.
Але поки що побудеш з нами.
-Я тебе проведу. -Гаразд.
Що сталося?
Привіт. Там дикий, волохатий звір за вікном!
Гаразд, я подивлюся.
Схоже, нічого страшного. Він зник.
База серед дикої природи, тож до нас можуть приходити гості.
Добре. То хай лишаються там.
Я їх повідомлю.
Що?
Нічого.
Крутий бабчин прикид.
Ну, якщо це комплімент,
то спасибі.
Добраніч.
Чіпляю я свого гачка
Чекаючи на рибку…
Прихисток!
Я вже думав, що людей більше ніколи не побачу.
Тільки-но погляньте.
Ви прекрасний.
Як вас звати, спасителю?
Ральф.
Ральф?
У мене телефон сів.
Я сумніваюся, що тут знайдеться зарядне до 15 моделі.
Ні. Не люблю мобілки.
Я їм не довіряю.
Хочеш кави?
Так, прошу, Ральфе.
Після моїх кошмарних бідувань це направду нектар богів.
Можна зняти наживку з твого обличчя?
Яку наживку?
Ту, яка встрягла в тобі.
А, бачу.
Це був лише сон.
Що з цією штукенцією таке?
Привіт!
-Доброго ранку! -Привіт! Ранку!
Це не сон.
Хто ти?
Привіт.
У тебе тут безлад.
Так, у мене ще не прибирали.
Я Аві.
Ти ж та пані, яка не знає, хто вона, так?
Певно, це я.
Мені тато сказав.
У тебе є чим сушити волосся?
-Звісно. У моїй кімнаті. -Дякую.
То як нам тебе звати?
Гарне питання. Не знаю. Які імена тобі подобаються?
Ну…
Можна взяти їхні імена.
Познайомся.
Це Френкі, це Воллес, це Поттер, а це Сара.
Сара. Мені подобається.
Домовилися. Ти — Сара.
Це твоя мама?
Так.
Померла майже два роки тому.
Мені так шкода.
Я дуже сумую за нею.
Іноді…
Та нічого. Тобі це здасться дивним.
Я навіть не знаю, хто я. Це найдивніша річ у світі.
Ну…
Іноді я розмовляю з її фото.
Нічого дивного немає. Гадаю, це прекрасно.
Як ти почуваєшся?
Ви мене знаєте?
-Бачилися на прогулянці. -Ви були непритомні.
-Смачного. -Дякую.
Я була непритомна.
Агов, народ! Це Сара!
А, Сара.
Ми пробуємо різні імена.
З татом ти знайома. Це моя бабуня.
Так. Алехандра.
Саме так.
Що ж, Саро, гарбузові млинці вже закінчилися,
але можу зрихтувати тобі кілька яєць.
Не переймайся, я здатна приготувати собі сніданок.
Вона зламана.
Ні, треба спочатку натиснути, а потім повернути.
Дякую.
Ого, швидко вилилося.
Яйце?
Дякую.
Показала яєчку, хто головний.
От гармидер.
Знаєш що? Може, присядь отам,
а я про все подбаю.
Гарна ідея.
-Бекону? -Я не їм бекон.
Але бекон смачний.
Ти хоч куштувала?
Не пам'ятаю.
Тоді звідки знаєш, що не їси?
Я люблю бекон.
-Що це за кексики? -Здається, вона нетутешня.
-Які ти любиш? -Щось у ній таке…
Я наче десь її вже бачив.
Справді?
Вона ж просила її не турбувати.
Це було майже 24 години тому.
Пані Бельмонт?
Це охорона готелю. Можна зайти? Агов?
Пан Бельмонт?
Це я, Террі.
Але вона тут не ночувала.
Точно? Може, ліжко застелила.
Пані Бельмонт застелила ліжко? Не в цій галактиці.
СІЄРА
«Сієро, не дочекаюся, щоб тебе забрати.
Кохаю, Тад».
Схоже, вони спланували спільну поїздку.
-Але куди? -Не чіпай мене.
Зрозумів.
Де я?
Ральфе?
ЛЮДИНА НА МІСЯЦІ
Не може бути.
Ральфе!
Доброго ранку!
Дав тобі виспатися. Ти так пригрівся.
Це ваш пікап?
Ага.
Що це з ним?
Здох, як скажений пес.
Жахлива метафора.
Ми напишемо записку й підемо пішки.
За кілька днів дійдемо через перевал до шосе.
-Днів? -Залежно від погоди.
Чуєш, може, посмажу нам рибку на сніданок? Як тобі?
Я не їм рибу. У мене морський акваріум
у кондо на Мангетені.
Ну, як собі знаєш.
То вполюй сніданок.
-І що мені з цим робити? -Швиргонути в білку?
Ні, усе гаразд.
Дякую.
Веселого Різдва.
Знову скасували.
-Жартуєш? -Вирішили знайти на Airbnb.
-І як нам конкурувати з ними? -Усе налагодиться.
Як? Поглянь. Грошей не вистачає навіть на покоївку.
-Я знаю. -Агов.
Хотіла поцікавитися, чи ніхто не дзвонив щодо мене?
Боюся, що ні.
Я просто не розумію.
Хтось точно має шукати мене.
Ти так нічого й не згадала?
Ні, але лікарка казала, якщо жити звичним життям,
пам'ять повернеться.
Але цікаво, як вона тлумачить «звичне життя».
Наказ лікарки.
Успіхів.
Диявольське простирадло!
Ти коли-небудь застилала ліжко, люба?
Навряд чи.
Може, спробуєш щось інше?
Кажу тобі, чоловіче, підніми кабінку на схил…
Сюди складати?
Серйозно?
О ні.
Прошу тебе, не застрягай.
Я зможу.
Ми вже прийшли?
Ні. Не відставай, друже.
У мене нічого не вийде!
Ральфе!
Залиш мене тут.
Рятуйся сам.
Тримайся.
Я можу зарадити.
Отак.
Ти такий сильний.
Це допоможе.
Ось так.
Готовий?
А як же ти?
Ти за мене не хвилюйся. Маю великі ноги.
Вставай. Гайда.
-Привіт. Усе гаразд? -Застрягло.
Дозволь допомогти.
Дякую.
Іноді не можна квапитися.
Просто не поспішай.
Знаєш, моя мама казала:
«Найгірші ковтуни розплутаються самі,
якщо їм трошки допомогти».
Ось так.
Усе розплуталося.
Ти пам'ятаєш свою маму?
Так. Гадаю, так.
Аві?
Що тут сталося?
Що це таке?
-Це не я, тату. -Глянь на цей гармидер!
Вибач.
Чудово. Тільки цього мені й бракувало.
Привіт.
БАЛЬТАЗАР
Бальтазар.
Дуже приємно.
Я б представилася,
але гадки не маю, хто я.
Можу стверджувати, що я повна нікчема.
Нічого до ладу не вмію.
Хоч щось я б мала вміти, як гадаєш?
Дякую за підтримку.
Подивимося, чи зможу я принести дров.
До зустрічі.
Боже, ти забилася?
Ні.
Я підніму.
Усе гаразд?
Так.
Слухай, я…
Я не хотів нічого такого казати. Просто…
Справа не в тому.
Минуло майже два дні, а мене ще ніхто не знайшов?
Я як та непотрібна валіза.
Припини. Не кажи так.
Гарантую, близькі скаженіють від тривоги за тебе.
Вони, певно, зараз усюди тебе шукають.
Гадаєш?
Звісно.
От що я думаю. Гайда на різдвяний ярмарок у місто?
Це вуличний ринок, велика юрба.
-Може, хтось тебе впізнає. -Я не хочу знову завдавати клопоту.
Ні, ніякого клопоту.
До того ж, Аві буде в захваті.
Гаразд.
Та ні. Лиши собі.
-Точно. -Ага.
Дякую.
Ого, як гарно.
Щось знайоме є?
Ні, нічого. Не думаю, що я тут бувала.
Нумо! Ви такі повільні!
Аві обожнює Різдво.
Ого, які красиві сани.
Це в неї від Карли.
То була моя дружина.
Так, Аві розповідала про неї.
Мені шкода.
Дякую.
Останні роки видалися важкими.
Я й не думав, що ми лишимося тут.
Куди б ви подалися?
Не знаю, може, назад до міста?
Я раніше організовував лижні подорожі.
Але три покоління родини Карли володіли «Зорею».
Її батько подарував базу нам на весілля, і я просто
закохався в це місце.
-Я не хочу її продавати, але… -Але?
Ну, люди обирають нові курорти,
гламурні місця, усі ці прибамбаси.
Але я досі вважаю, що в простоті є своя краса.
Знаєш, домашня їжа,
какао біля вогнища,
друга домівка.
Не знаю.
Може, я помиляюся.
Тату, Саро.
Погляньте.
Хіба ж не краса?
А ви знаєтеся на санях, панянко.
Цю красу створили вручну.
Літають, як вітер.
Ці сани мають фантастичний вигляд.
Але геть нам не по кишені.
Що ж, я приглядаю за цим кіоском для друга.
Тож, якщо вам щось припаде до душі, то…
Погляньте.
Дуже гарно.
Усе гаразд?
Так.
Слухайте, ми беремо.
Прекрасно.
-Це тобі. -Ні, Джейку, я не можу.
Та годі, нехай буде на Різдво.
Дякую.
Тримайте.
Веселого Різдва.
З Різдвом.
Спасибі.
-Треба встигнути на відкриття ялинки. -Гайда!
З Різдвом вас.
Привітайте мера Гірських Струмків.
Вітаю вас на щорічній церемонії відкриття ялинки.
Знаєте, це така особлива подія,
і якщо між нами, саме заради цього я став мером Гірських Струмків.
Але ви ж прийшли не за моїми теревенями, так?
Ви прийшли за вогнями. Тож не будемо зволікати.
Чуєш, сонечко, може, допоможеш мені ввімкнути?
Я?
Після відліку потягнеш за оту цукерку, гаразд?
Гірські Струмки, ви готові?
Ура!
Отже! Рахуємо разом.
П'ять, чотири, три, два, один!
Ну ж бо, я не чую.
Я не вмію співати.
Хто тобі таке сказав? Уперед, це ж Різдво.
Гаразд. Добраніч, кицюню.
Заснула
миттєво.
Знаєш, коли ти вперше побачила снігову кулю,
по очах здавалося, що це знайома тобі річ.
Так, я раптом пригадала, як у дитинстві
дуже красива жінка подарувала мені схожу.
Думаю, це була моя мати.
Але потім спогад вивітрився.
Ну, ти хоча б щось згадала. Це початок.
Так.
Що ж, вечір був довгим.
Так.
Так, я теж добряче втомився, тож…
Добраніч.
Джейку?
Я просто хотіла сказати…
Таких, як ти, я ще не зустрічала,
бо якби зустріла, точно б запам'ятала.
Добраніч.
-Доброго ранку. -Доброго ранку!
Це я, сонечко. Прийшла застелити…
Суть у тому, що треба працювати зап'ястком.
Гаразд.
Нічого страшного. Ще раз. Спробуй ще раз.
-Отак. Спробуй обома руками. -Гаразд.
Раз,
два,
три!
Є!
Отак, руки й очі працюють разом. Круто!
Прошу.
-Сподіваюся, смачно. -Нямка!
Стільки, скільки треба.
Ідеально.
Гаразд.
Треба побільше глазурі, щоб усе трималося.
-Добре. Отак? -Так.
-Ага. -Так.
Ах ти ж!
-Ви, обидві, халамидниці! -Ой!
Ви заодно!
Так, народ, нагадую, по внутрішньому краю, гаразд?
Останній купує піцу. Готові?
Уперед!
Поїхали!
-Ви такі молодці! -Ти готова кататися?
Не впевнена, що згадаю як.
Це не складно. Їдь за дітьми, не поспішай, от і все.
-Усе буде добре. -Гаразд.
Погляньмо, на що ти здатна. Уперед!
Непогано.
О ні.
Тримайся!
Спіймав!
Вибач, я не хотіла.
Нічого.
Дякую, що врятував мене.
Звертайся.
Так, чудово. Тримайте. Ваш рахунок.
Шануйтеся.
-Ще раз дякую. -Дякую.
Дякуємо, що обрали «Зорю». З Різдвом!
-І тебе. -Бувай, Саро.
Бувайте.
Алехандро?
Вибач, сонечко. Я тебе не помітила.
Усе гаразд?
Так. Щось трошки засумувала.
Мабуть, не треба було взагалі сюди заглядати.
Що це?
Це наша Книга спогадів.
Різдвяні листівки, весільні програмки, записки від гостей.
О, це ваша донька. Неймовірна красуня.
Дякую.
Ти теж красуня.
Я люблю час від часу нагадувати собі,
як наша маленька сімейна база повпливала на життя інших людей.
Особливо зараз…
коли, можливо, ми тут уже ненадовго.
-Але Джейк не збирався її продавати. -Можливо, йому доведеться.
Усе йде до того,
що це наше останнє Різдво в «Полярній зорі».
Хай там як, а ти не повинна перейматися.
Я маю забрати Аві.
Покладеш Джекові в стіл, як закінчиш?
-Авжеж. -Дякую.
-А що тут коїться? -О, привіт. Шухляда застрягла.
Так, я хотів її полагодити.
Це дуже красиво. Чому її не почепили на ялинку?
Бо це…
Я ще не готовий.
Вибач. Я пхаю носа не у свої справи.
Ні, це ти вибач. Я просто… Тобто…
Ми… Ми з Карлою купували її разом, а…
А тоді вона захворіла.
І…
Я не хочу це викидати,
але й не можу наважитися почепити на ялинку. Тож…
Знаєш, я вже піду, бо спізнюся на збір іграшок.
Збір іграшок?
Так. Щороку ми в Гірських Струмках влаштовуємо збір іграшок
для родин у скрутному становищі, тому…
Це так мило.
Кожна дитина заслуговує на різдвяні подарунки.
Допомога потрібна?
Так, було б непогано.
-Як успіхи? -Щойно закінчила перший.
Ого!
Добре. Непогано. Я тебе навчу.
Використовуй якомога менше паперу.
Для пакування потрібно не більше ніж три шматки скотчу.
Клеїш отак,
а потім — отак.
І все.
Вражає.
Я ж казав.
Джейкобе! Я така рада, що ти прийшов.
Луїз, як же я можу забути свою різдвяну дружину.
-Схоже, уже забув. -Це Сара.
-З Різдвом. -З Різдвом.
-Дуже приємно. -І мені.
-Джейку, потрібна допомога! -Гаразд, я зараз повернуся.
Не смійте говорити про мене тим часом.
Привіт, можна лишити тут іграшки?
Привіт, дякую.
-Щасливого Різдва, щиро дякую. -Тримайте.
Не знаю, що б ми робили без Джейка Рассела.
Він волонтер, він жертвує гроші.
І не порахую, скільки благодійних заходів він підтримав.
Якби ж Гірські Струмки могли показати йому, як багато він значить.
-Як красиво організовано. -Та де там організовано.
Ще раз дуже дякую за допомогу.
Дякую, що запросив. Усі були такі класні.
То…
ти згадаєш це все, коли повернеш пам'ять, чи ні?
Нізащо не забуду.
Ми стоїмо під омелою.
Саме так.
Може, нам не варто цього робити.
Раптом у тебе є хтось.
Було б дуже прикро.
Нам обом.
Так. Ну тоді…
-Майже. -Ага.
Доброго ранку!
-Привіт! -Доброго!
Я знаю, як допомогти «Полярній зорі».
Я маю контактні дані майже кожного нашого гостя
за три десятки років.
Ідеально.
Для чого це?
Збираємо кошти для «Зорі».
Круто. А тату ви про це розказали?
Ні, нізащо.
-Що? -Ти мене почула.
Я не збиратиму гроші на порятунок бази.
Ми не збиратимемо кошти.
Це буде різдвяна ностальгічна вечірка.
Ми запросимо всіх гостей, які були тут,
щоб пригадати чудові часи в «Зорі».
І, так, ми попросимо про пожертву, але в чому проблема?
Проблема в тому, що я тут живу.
Я не хочу, щоб люди почали вважати мене за якогось жебрака.
Але ти ж не хочеш втратити «Полярну зорю», так?
А раптом хочу?
Ти ж несерйозно.
Слухай, я втомився борсатися тут.
Усе навколо постійно ламається.
Втомився сушити голову, як дожити до кінця місяця.
Джейку, ти не можеш кинути базу напризволяще.
-Подумай усі про спогади, пов'язані з нею. -Я думаю. Постійно.
І, чесно кажучи, я залюбки дещо забуду.
І що тобі ті спогади? Ти й ім'я своє не пам'ятаєш.
Саро, зачекай.
Слухай, я…
Проблема не в тобі.
Гаразд, саме в тобі.
Знаєш, відколи ти тут…
Через тебе я почав відчувати…
Те, що вже не сподівався відчути.
І так, ти маєш рацію. У мене тут багато спогадів.
Мабуть, я просто боюся пережити
нові.
Навіть із такою, як ти.
Заходь.
Усе гаразд?
Ага.
Що з тобою?
Нічого, просто…
Це через Сару?
Я знаю, як тобі важко,
особливо в цю пору року.
Не знаю.
Я вже… Я й гадки не маю, що роблю.
Ти робив усе можливе, щоб підтримувати цю родину.
Але зараз із нами все гаразд.
Джейку.
Уже можна відпустити її.
Сара. Ми робимо сніжинки. Хочеш приєднатися?
Вибач, зараз не вийде, Аві, але, може, пізніше.
Алехандро, можна на хвильку?
Авжеж.
Думаю, мені час їхати.
Не кажи так. Ти ж можеш лишатися тут скільки треба.
Так, дякую, але для всіх буде ліпше, якщо я поїду.
Чекай. Що?
Сара. Ти їдеш?
Не може бути.
Боюся, що так.
Але я думала, ти залишишся на Різдво.
І я б залюбки лишилася, але плани змінилися.
Так, вони змінилися.
Тату.
Що це?
Я приберігав це до слушної миті.
Але Сара має допомогти її почепити.
Будь ласка.
Ти ж казав…
Так, але без тебе я не хочу чіпляти.
Трохи вліво.
-Отак? -І…
Ідеально.
Дуже красиво, Джейку.
Знаєте, чого тут бракує?
Різдвяної вечірки?
Гаразд, поїхали. Гайда!
Так, трохи ближче.
На рахунок три кажемо: «З Різдвом».
Один, два, три.
З Різдвом!
Гарного вам катання, народ.
Так, друкуємо.
Приходьте на Святвечір у «Зорю».
Вечірка у Святвечір.
Візьміть. З Різдвом. Святкова вечірка в «Полярній зорі».
О сьомій, у «Зорі».
-Вечірка в «Зорі». -Дякую!
Сюди.
24 грудня. У вас, певно, уже є плани. Але заходьте.
Так, вечеря готова.
Посмакуємо квасолькою.
Бери, друже.
-Дякую, друже. -Еге ж.
Це найкраща консервована квасоля,
яку я колись куштував.
Ральфе! Ти не думав завести блог про виживання?
Я б міг стати твоїм спонсором.
Дякую, Таде. Чудова ідея.
Пече.
Так, трохи гостренька. Потроху доходить.
Ага! Уже дійшло.
Дуже дійшло!
Не потроху.
Він заходить.
Привіт! Я щойно прибув у готель. Передзвони мені.
Дякую, Моргане.
Террі?
Пане Бельмонте. Вітаю, ви повернулися.
Дзвонив Сієрі, але вона не відповідає.
-Хай зайде до мене в кабінет. -Мені шкода, пане.
Я не знаю, де вона.
Що?
Я просив тебе подбати про неї тут.
Вони з паном Тадом поїхали кататися 4 дні тому,
і відтоді я її не бачив. Тому…
«4 дні тому»? Тобто ти не бачив мою доньку чотири дні?
Та я просто подумав, що їм із паном Тадом захочеться трохи усамітнитися.
Вона наказувала не турбувати. А я…
-Ми. -А ми знайшли цю записку.
Моя донька нізащо не поїде без багажу.
Нехай охорона обшукає територію.
Кожен сантиметр курорту.
-Зробимо. -А ти дзвони в офіс шерифа.
Гаразд. Що мені йому сказати?
Скажи, щоб шукав мою доньку.
Точно.
ІДЕМО НА ПЕРЕВАЛ ПІШКИ. ПРОСИМО ЗНАЙТИ НАС!
Нам потрібна пошукова група. Якісь телепні загубилися на перевалі.
Прийняв. Ми хоч знаємо, хто вони?
Так, це Ральф. Знову браконьєрством зайнявся.
Так?
Ти вже готова, люба?
Шукаю, що б одягти.
Я, власне, тому й прийшла.
Я наважилася вибрати тобі дещо на сьогоднішній вечір.
Хоч би підійшло.
Боже мій. Величезне спасибі. Не варто було.
Я залюбки.
Джейк усміхається завдяки тобі.
Він так давно цього не робив.
Я тобі й взуття принесла.
Дякую.
-Побачимося внизу? -Гаразд.
Ральфе, боюся, цього разу буде арешт.
Що? Яке неподобство! Цей чоловік — герой!
-Він займався браконьєрством. -Він врятував моє життя.
Тоді арештуйте й мене.
Теде?
Бо!
Що ти тут робиш?
-Це довга та жахлива історія. -Де моя донька?
Не знаю. Хіба не в готелі?
Ні, не в готелі. І мені сказали, що вона з тобою.
Була, але на вершині гори ми розійшлися в різні боки.
-Я покликав її заміж? -Заміж?
За тебе?
Так.
-Схоже, я називатиму тебе татком. -Вітаю.
-Дякую, друже. -Я знаю, де вона. Гайда.
Чекайте. А як же Ральф?
Джаспере, відпусти його.
Це ж Різдво.
Що ж, дяка, Таде.
Не пропадай, малий.
Браслети зніміть.
Що це ти робиш?
Просто перевіряю.
Ти ж знаєш, що там написано: «На Різдво».
Я пильную.
Джейку, як гадаєш, їжі достатньо? Аби ж не закінчилася.
Навряд чи таке станеться. Це Святвечір.
Люди заклопотані. Ми запросили їх в останню мить, тож…
Уже пізно, нікого немає.
Не здавайся, Джейку. Просто повір у це.
Ого!
Саро.
Яка красива сукня.
Ти просто…
чарівна.
Дякую. Алехандра купила її мені.
Тобі дуже пасує.
Аві, сонечко, ходімо приготуємо ще трохи закусок.
-Але тато сказав, що вистачить. -Аві.
То…
Усе готово для вечірки?
Здається, так.
Хочеш,
ще раз перевіримо?
Авжеж.
Виглядає просто чудово.
Еге ж. Винесли купу столів,
постелили танцмайданчик, про всяк випадок.
Може, випробуємо його?
Не знаю, чи вмію я танцювати, але…
Маю гарні передчуття щодо вечірки.
Я чомусь сподіваюся, що ніхто не прийде.
Агов, агов!
-Веселого Різдва. -Агов! Ви прийшли.
Вибач за запізнення.
Снігоочисник Еда Гадсона перекрив дорогу.
Дякую. Спасибі, що прийшли.
То прийшов не лише я.
Радий тебе бачити.
-З Різдвом. -Веселого Різдва!
-Зі святом!
З Різдвом!
-Пригощайтеся закусками, напоями. -Дякую.
Привіт! Дякую.
Як ся маєте?
-Дякую. -Привіт.
Веселого Різдва.
Радий тебе бачити!
-Усім наче весело. -Так. Ось і твій шанс. Уперед.
Ні, я туди не піду. Я не знаю, що їм сказати.
Не хвилюйся, усе вийде.
Усі будуть у захваті. Їм так весело.
Перепрошую. Перепрошую, народ.
Хочу зауважити:
як побачите будиночок із печива, не гризіть його.
Це просто прикраса.
Пильнуй, Кенні.
Та я жартую. Привіт усім.
Мене звати Джейк. Я власник…
Думаю, усі в курсі, хто ти.
Слушно. Хай там як, гаразд.
Дякую всім, що прийшли сьогодні.
Ти зможеш.
Я просто хотів сказати…
Річ у тім, що «Полярна зоря»…
Ми опинилися в ситуації, коли…
Я не можу.
Слухайте, я пригадую свій перший приїзд у «Полярну зорю» разом із родиною.
Ви взяли опіку над моїм сином і поставили його на лижі.
Хоча, мушу визнати, це було нелегко.
Так, нелегко.
Він нині в лижному патрулі.
Хай там як, я вирішив, що винен вам дещо за уроки катання.
Вибачте за затримку.
Говарде, я не можу. Це…
Оце тобі…
Після весілля медовий місяць був нам не по кишені.
Джейку, ти виділив нам найбільший номер,
з шампанським, усіма дрібничками, не взяв із нас ні копійки, тож…
Ми хочемо дати тобі ось це.
Щиро вам дякую. Величезне спасибі.
Дякую, друзі.
Гадаю, зараз саме час і мені зробити невеличку заяву.
Міська рада Гірських Струмків запропонувала проголосити
«Полярну зорю» історичною пам'яткою.
Нічого собі.
Це має полегшити отримання грантів і коштів на ремонт.
А від себе я скажу…
Це подяка за те, що витягнув мою машину з того замету.
Боже мій. Оце ти згадав, звісно.
-Ти хороша людина, Джейку. -Дуже дякую, ого.
-Ми любимо Джейка. -Дуже вам дякую.
-Дякую. -Веселих свят.
-Боже. -З Різдвом.
Люди, дуже вам дякую. З Різдвом.
-З Різдвом, Джейку. -Дякую.
Дякую всім.
-Ви це заслужили. -З Різдвом.
-Ми любимо «Полярну зорю». -Дякую вам.
Ми раді віддячити вам цього разу.
Я насправді…
Я чесно не знаю, що казати. Ох.
Це все…
Мене зараз переповнюють емоції.
Але дещо все-таки хочу сказати.
Ніякої вечірки б сьогодні не було,
якби не дуже особлива гостя,
яку ми прийняли на своїй базі.
Вона змінила мій погляд
на багато речей,
зокрема й на самого себе.
То, може… Може, вона вийде до нас?
Можеш вийти на хвильку?
Я прошу вас з усього серця подякувати…
Сієро!
Нарешті я тебе знайшов! Люба моя!
Ти тільки-но поглянь!
Я все шукав і шукав.
От і добре. Возз'єдналися на Різдво.
То тебе звати Сієра.
Так. Моя донька.
-Що він каже? -Оце тобі, донька?
Сієра.
Я пригадую це ім'я.
Це моє ім'я.
Ну, звісно, це твоє ім'я.
А ти хто?
Привіт! Це ж я, Тад Фейрчайлд, твій наречений.
-Я заручена? -Так.
Ти донька пана Бельмонта?
Тату.
Так. Так, люба.
І ми вже бачилися. Минулого тижня.
-Пане Расселе? -Так, Джейк.
І я… Перепрошую, я…
Я не знав, хто ти.
Я забула.
Закладаюся, це ти запам'ятаєш.
Завелике.
Здається, я тобі вже це казала.
Таде.
Я їхала на лижах, упала й вдарилася об дерево.
А потім опинилася тут,
з тобою.
Джейку.
З тобою.
Я й гадки не маю, що сталося,
але очевидно, що ти подбав про мою доньку.
Я дуже це ціную.
Час повертатися в готель, так, люба?
Ванна й шампанське приведуть тебе до тями.
Так, готель. Мені треба туди.
Саме так.
Саро, стривай!
Не йди, прошу.
Мені дуже шкода, кицю.
Але мені треба додому.
Ну ж бо, люба.
Я не знаю, що сказати.
Щиро дякую.
Ага. Навзаєм.
Прощавай.
Тату? Куди Сара зібралася?
Її звуть Сієрою, люба. Вона їде додому.
Джейку?
Я просто хотіла сказати, що таких, як ти, я ще не зустрічала.
Усе гаразд?
Три.
Отак!
Так, але без тебе я не хочу чіпляти.
Ти чарівна.
Пані Бельмонт, ви вже встали?
Встала.
Пан Фейрчайлд просив вам нагадати,
що за дві години у вас пресконференція.
До вас нині… О, блискітки.
Заходьте.
До ваших поневірянь зараз прикута увага ЗМІ.
Пані Бельмонт, що ви робите?
Трохи допомагаю покоївкам.
Адже нині Різдво.
Ви себе як почуваєте?
Нормально.
Ця краса щойно прилетіла з Мілану.
Я виберу щось простіше.
Гаразд.
Дякую.
Ікри?
Власне, мені зараз хочеться іншого.
-Вона на себе не схожа. Ви маєте знати. -Дивина.
Сподіваюся, той кошмарний гостел її не травмував.
Зараз буде.
Сієро, що ти робиш?
Я готую сніданок.
Але, кицю, пресконференція за 30 хвилин.
Тобі треба причепуритися.
А я вже.
Тату!
Дякую!
Будь ласка.
Яка чудова книга.
Радий, що сподобалося.
Піду й зараз же поміряю.
Дякую за крутецький шолом!
-Я трохи тут приберуся. -Я допоможу.
Люди вчора виявили неабияку щедрість.
Є таке.
Але це навряд чи допоможе, якщо не буде гостей.
Так, твоя правда.
Нам потрібне різдвяне диво.
-Термінові новини. -Тату!
Зникла Сієра Бельмонт,
спадкоємиця готельного магната…
Ходи сюди.
…знайшлася.
Пресконференція в прямому ефірі.
Що сталося, пані Бельмонт, де ви були?
Перш ніж відповісти на запитання,
хочу подякувати Джейку Расселу та його сім'ї з бази «Полярна зоря».
Вони подбали про мене на своєму чарівному курорті.
Дуже раджу відвідати.
Ще раз — «Полярна зоря».
Які у вас плани на майбутнє?
Дозвольте відповісти, показавши вам ось це.
-А освідчення? -Пане Фейрчайлд?
-Ще одне питання. -Церемонії не буде?
-Хіба не краса? -Хто дизайнер обручки?
Це «Джефферсон Даймондс».
#ПрикрасиДляВасВідДжефферсон.
То ви заручені.
Пан Фейрчайлд попросив моєї руки.
-Але… -Ви, певно, у захваті, пане Бельмонте.
Слово «Захват» і близько не описує мої почуття.
А коли ж весілля?
Ми ще не вирішили.
Ми тримаємо інтригу. Власне, за кілька годин у нас літак
у секретний пункт призначення.
Тож не знаю, чи…
Думаю, досить.
Я візьму.
Виходить, моє різдвяне бажання не справдилося.
Ти про що, доню?
Коли ми з бабунею пішли до ялинки,
я забажала не для себе.
А для тебе, тату.
Ти пожертвувала бажанням заради мене?
Я хотіла, щоб ти знайшов своє кохання.
Ти так піклуєшся про нас.
Я просто хотіла, щоб хтось і про тебе попіклувався.
Як-от Сара.
Аві, сонечко, не все так просто.
Авжеж просто. Вона ж тобі подобається, хіба ні?
-Так, але все не… -Ти їй про це казав?
Не те щоб відкрито.
Ще не пізно, тату.
Думаю, ти маєш їй сказати.
-Одягайся! Скажи їй. Уперед! -Гаразд, добре.
У долині перекриті дороги.
Я візьму снігохід!
Або не візьму.
Тату?
А це що?
Що це?
Як вони тут опинилися?
-Це ви з бабунею придумали? -Ні. Звідки вони взялися?
Не знаю. Піду по Бальтазара. Ти зі мною?
-Ще б пак! -Гаразд.
Моє різдвяне бажання.
Воно збувається.
За кілька годин ми робитимемо селфі на прекрасному пляжі.
Знаєш що? Іди вперед.
-Я прийду до машини. -Поквапся.
-Добре. -Я не хочу проґавити рейс.
Татку?
Мені шкода, що я не встигла розповісти
про нас із Тадом. Про заручини.
Не хвилюйся, доню.
Для мене, власне, найважливіше, щоб ти була щаслива.
Ти ж щаслива, так?
Так.
Щодо роботи.
Не хвилюйся за роботу. Вона нікуди не втече.
У тому-то й річ. Хай би втікала.
Я не розумію.
Віцепрезидентка з атмосфери? Ти ж просто придумав це заради мене.
Ну, десь так і є, та…
Я люблю тебе за це і завжди буду твоєю донечкою.
Просто… Мені треба знайти свій шлях. Тільки не гнівайся, прошу.
Гніватися?
Ні.
Я ще ніколи так не пишався тобою.
Справді?
Я ж обіцяв твоїй матері подбати про тебе.
Що ж…
Схоже, ти почала сама про себе дбати.
Люблю тебе, тату.
Я теж тебе люблю.
Мама б тобою пишалася.
Дякую, татку.
Гаразд.
Добре.
«Полярна зоря», з Різдвом вас.
-…говорили в новинах? -Так, це ми.
-Потрібен номер. -Надовго?
На коли?
Можу я вас попросити зачекати хвильку?
Дякую.
«Полярна зоря», з Різдвом вас.
Це ж у вас жила Сієра Бельмонт?
Так, саме тут жила Сієра Бельмонт.
Так, звісно. Надовго?
«Полярна зоря»?
Боже мій.
Почекаєте хвильку.
Жени, Бальтазаре! От молодець!
Алехандро, привіт!
-Телефон розривається. Просто свято! -Жартуєш.
Джейку…
у нас усе заброньовано!
Може, вам щось принести?
Певно, куртку?
-Так, бо ж зима, знаєте… -Ага.
Гаразд.
Сієро! Готова, люба?
Що ти робиш?
Мені шкода, Таде.
Ти чудова людина, але я просто ще не готова.
Я спочатку думала, що готова, але ні.
Ти мене кидаєш?
На Різдво?
Я ж тебе знаю, Таде. Ти оклигаєш до Різдва.
Ти не проти, якщо я викладу це?
Підписникам має сподобатися.
Розставання завжди допомагає охопленням.
З Різдвом, Таде.
Щасти тобі.
Мені так шкода, пане Фейрчайлде.
Ще й на свята.
Ти. Террі.
Так.
Які тебе плани на Новий рік?
Є. Наглянеш за Бальтазаром?
Звісно. Знайди Сару.
-Гаразд. -Чекай!
Отак краще.
Стоп! Зупиніть машину. Ані руш.
Чекайте!
Слухай, мені треба лише кілька секунд.
Я знаю, що ми заледве знайомі
і ти, певно, подумаєш, що я навіжений.
Але я не можу тебе відпустити, не зізнавшись у коханні.
Мені, звісно, це лестить, але я маю інші плани.
Щасливого Різдва.
Вибач, синку.
Гадаю, та, кого ти шукаєш, зараз у внутрішньому дворику.
-Сієро! -Джейку?
Я думав, ти їдеш.
Ні, плани змінилися. Я лишаюся тут,
без Тада.
Справді?
Ага.
То що ти тут робиш?
Я просто хотів подякувати.
«Полярна зоря» заброньована до кінця сезону.
Серйозно? Уся? Здається, тобі потрібна буде допомога з нею.
Прекрасна ідея.
Тато ще згадував про інвестиції в «Полярну зорю»,
але тебе ж це не зацікавить.
Так і є.
Я відповіла, що спробую тебе переконати протягом свят.
Якщо ти, звісно, не проти провести їх зі мною.
То знаєш що?
Існує якась святкова традиція.
Але я тут бемкнувся головою
і ніяк не пригадаю, що ж то за традиція така.
Це…
Ага, я допоможу тобі пригадати.
Ось вони.
Сієро!
-Ти все ж не поїхала! -Привіт!
Привіт.
А де…
А де ж Тед?
Татку, його звати Тад. Нам не судилося.
-Добре, що приїхав, Джейку. -Радий вас бачити.
-Оце так Різдво. -Так, для мене — просто незабутнє.
Бачу, ви познайомилися з моєю донькою Аві.
Щасливого Різдва!
Веселого Різдва!
Таде, я ж тобі казала, я у вестибюлі. Де ти?
Боже мій.
Чорт.
Мені так шкода. Я вас не помітив.
Який безлад.
Нічого. Ми знімаємо.
Гайда!
От же ж! І без лиж піде. Гайда.
-Ми не гратимемо. -Ага.
Ти загадувала бажання без мене?
Яка краса. Чому ти не почепиш її на дерево?
І Дешер! І Денсер!
-І що? -Агов!
Вйо!
Таде, воно голосом не вмикається! Зніми мене! От дурко!
Один, два, три!
Ой, руки!
-Як вас звати, спасителю? -Ральф.
Що?
Вибачте.
-Вибачте. -Ця усмішка…
Моргаю увесь час?
Я не звик до жінок тут, на базі.
Олені!
Ми сіли на Місяці!
Ви співаєте повз ноти. Зовсім, зрозуміло?
Мотор!
Думаю, тобі треба бути чемнішою, люба.
-Будь чемною. -Боже!
Ще дубль, будь ласка, бо я не можу…
Не можу припинити сміятися.
Не смішно.
У нас буде така тусовка.
Новий рік… Святвечір.
-У мене щось на носі? -Так.
Ніхто не вмре.
Не знаю, як це сталося.
Просто вийди туди й відкрий своє серце…
Що? Що я роблю?
Як собі знаєш.
Скажіть тому накачаному велетню за моєю спиною,
щоб не крав мій крупний план.
Перепрошую, пане?
Ні-ні.
Знято.
Переклад субтитрів: Наталка Дяченко