‎UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
‎Când ai observat că era acolo?
‎S-a fisurat o țeavă,
‎tapetul s-a udat ‎și s-a format această imagine.
‎Și când ți-ai dat seama ‎că seamănă cu Sir Kenneth Branagh?
‎Când au apărut umbrele astea aici.
‎Are gura ca a lui, nu?
‎- O simplă linie. ‎- Da.
‎E incredibil. Îți dă de gândit.
‎Da...
‎Fă o poză.
‎Așa?
‎Da.
‎Asta o va bucura nespus pe soție.
‎- Da? ‎- E cam necăjită.
‎- A fost lovită cu un ciocan în cap. ‎- Cu un ciocan?
‎Doi indivizi pe un moped ‎i-au apucat geanta.
‎Au lovit-o ca să-i drumul.
‎Poliția nu i-a urmărit ‎fiindcă tinerii își dau casca jos,
‎se pot răni, poliția poate fi dată ‎în judecată...
‎- Corectitudine politică în toată regula. ‎- Așa e.
‎Deci nevasta lui e jefuită ‎de un grup de motocicliști
‎și lovită în cap cu un ciocan,
‎dar el merge acasă, vede o pată ‎care seamănă cu Sir Kenneth Branagh
‎și asta anunță la ziar.
‎În plus, toate petele seamănă ‎cu Kenneth Branagh.
‎El n-are trăsături distinctive. ‎Nu i-ai putea face o caricatură,
‎fiindcă n-ai ce trăsături să exagerezi.
‎El are o față banală, inexpresivă, ‎de culoare bej.
‎De eram în locul lui, purtam ochelari. ‎Mari și roșii.
‎„Cine-i Kenneth Branagh?” ‎„Tipul cu ochelari mari și roșii.”
‎„Îl știu acum!”
‎Mie mi se pare chipeș. ‎Aș vrea să arăt ca el.
‎Bineînțeles că da, ‎fiindcă tu arăți ca Shrek.
‎Ar fi o îmbunătățire. ‎Măcar atunci ai arăta uman.
‎Gagicile îl adoră.
‎Apropo, am mers la întâlnire ‎cu mama copilului gras.
‎Ne vedem la birou.
‎În jur de 40 de lire, dar eu bag... ‎Ce ai de gând...
‎- Unde sunt banii mei? ‎- Liniștește-te!
‎- Tu cine mai ești? ‎- Pot fi cine vrei tu să fiu.
‎Ai dat 60 de lire ai mei pe o prostituată?
‎E o prietenă.
‎Nu-i iau eu 60 de lire.
‎Și nu sunt prostituată. ‎Sunt damă de companie.
‎Mă scuzați, atunci. Dă-mi banii înapoi!
‎Nu-i face rău.
‎Tu n-ar trebui să fii la muncă?
‎Următorul client e la ora trei.
‎Ce-ai făcut cu banii? De parcă n-aș ști!
‎- Am luat droguri. ‎- Sunt ale mele.
‎- Le putem împărți. ‎- De ce? Sunt ale mele.
‎Ce ai luat?
‎- Heroină și ceva hașiș. ‎- Frumos.
‎Dă-mi hașișul. Nu-mi trebuie heroina.
‎Nu-l am acum la mine.
‎- Pot să ți-l aduc mai încolo. ‎- Sigur.
‎Tu aici locuiești?
‎Da.
‎De ce?
‎Am fost dat afară din celălalt garaj.
‎Te întrebam de ce stai într-un garaj.
‎Asta e realitatea. Cei ca tine nu o văd ‎din turnul lor de fildeș.
‎Da, sunt o prințesă ‎dacă nu stau într-o văgăună.
‎Nu-l lăsa să-mi umble prin lucruri!
‎Da, chiar am nevoie de o saltea ‎cu pete de urină.
‎Vierme ordinar!
‎Nu fi rău cu el. I-a murit iubita.
‎Ăsta avea iubită?
‎Supradoză. Cred că ea l-a inițiat.
‎Toți facem lucruri necuvenite.
‎Apropo, pot face ceva pentru tine?
‎Precum?
‎Orice.
‎Orice?
‎Orice!
‎Pentru 50 de lire.
‎Mai rău de atât nu se poate.
‎Îmi vine să vărs.
‎De ce nu pui vasele la înmuiat imediat?
‎Ai zis că faci orice pentru 50 de lire.
‎De câte ori ai mâncat crochete de pește?
‎Nu contează.
‎Dar ai scăpat acum. Timpul a expirat.
‎O menajeră te-ar costa mai puțin.
‎Cât mi-ar lua?
‎Vreo zece lire pe oră.
‎- De banii ăia ar fi stat cinci ore? ‎- Da.
‎În fine...
‎- Mi-a plăcut să stăm de vorbă. ‎- Ce zici de o ceașcă de ceai?
‎- Bine. ‎- Adică, să-ți fac eu una.
‎Nu, mersi.
‎Care e numele tău?
‎Roxy.
‎Numele adevărat.
‎Ești cumva de la ANAF?
‎Daphne.
‎- Ce-i cu fața aia? ‎- E un nume decent!
‎Exact. Nu mi se potrivește.
‎- De ce? Nu ești un om decent? ‎- Nu știu.
‎Ți se potrivește.
‎În sufletul tău, ești o Daphne.
‎Nu poți ști ce-ți rezervă viitorul.
‎Azi, ești fericit, împlinit și mândru,
‎mâine, totul îți este răpit ‎din fața ochilor.
‎Îți trebuie un plan B.
‎Eu...
‎am auzit de nevasta ta.
‎- Mi-a spus Julian. ‎- Julian?
‎Slăbănogul ăla împuțit! ‎Îl invit în casa mea, iar el mă fură.
‎Da, dar nu se poate controla.
‎Ba normal că poate.
‎Nu știi ce înseamnă dependența.
‎Știu principiul de bază.
‎„N-a fost vina mea! ‎Nu m-am putut controla!”
‎Toți suntem dependenți mai nou!
‎„Am lovit pe cineva cu mașina ‎când eram varză.
‎Sunt alcoolic. Nu-mi dați drumul?”
‎Dependența de mâncare. ‎Cu toții suntem dependenți de mâncare!
‎Cea mai nasoală e dependența de sex!
‎A fost inventată de unul ‎prins cu mâța-n sac.
‎Tipii ăia sunt ‎cei mai buni clienți ai mei.
‎De ce ai meseria asta?
‎Pentru bani.
‎Știu, dar de ce așa ceva?
‎Mă întrebi ‎doar prin prisma meseriei mele.
‎Nu. Cum ai ajuns să faci așa ceva?
‎- Mai știi filmul ‎Frumușica? ‎- Da.
‎Mi s-a părut ceva fantastic.
‎Pe bune?
‎Bineînțeles că nu!
‎Nu știu ce să zic.
‎Ai fi surprins câți oameni se așteaptă
‎ca toate prostituatele să arate ‎ca Julia Roberts.
‎Până când mă văd pe mine.
‎Dar eu am astea.
‎- Ce vrei să spui? ‎- Am mâini mici.
‎- Ce-i grozav la ele? ‎- Clienții mei le adoră!
‎De ce?
‎Ciocanul lor pare mai mare.
‎Am învățat multe de la tine.
‎- Sunt onorată! ‎- Bine. Oricum...
‎Poftim.
‎Asta e tot ce voiai să fac?
‎Da.
‎Bine.
‎Ne mai vedem.
‎Îmi place la nebunie câinele tău.
‎Și mie.
‎CĂMINUL PENTRU BĂTRÂNI ‎„FRUNZE DE TOAMNĂ”
‎Voiam s-o pun la spălat. ‎Ce am făcut cu ea?
‎O găsim noi. Nu-i nimic.
‎- Bună! ‎- Bună!
‎- E totul în regulă? ‎- Da.
‎Ce faci, tată?
‎Ce face Lisa?
‎Doamne! A murit, tată!
‎Încearcă să-ți amintești!
‎De fiecare dată când mă întrebi, ‎mă întristez și mai rău.
‎De ce nu o lași ca el?
‎De ce?
‎Așa s-ar simți mai bine.
‎Nimănui nu-i pasă de sentimentele mele.
‎Mai devreme, o prostituată mi-a spus ‎că ar trebui să-mi pese
‎de un drogat care m-a jefuit.
‎Asta a sunat...
‎El lucrează cu mine, ‎iar ea mi-a spălat vasele.
‎E o poveste lungă.
‎Nu mă privește pe mine.
‎Interesant.
‎Ce, mai exact?
‎Cum ai pus problema.
‎- Ca și cum chiar te privea. ‎- Ba nu.
‎- Dar așa-i făcut. ‎- Ce tot ai?
‎- Ce? ‎- De ce nu poți să te comporți normal?
‎Desigur, tu nu ești normal.
‎Ești arțăgos, furios, depresiv
‎și te răzbuni pe întreaga lume. ‎Dar ăsta e tatăl tău!
‎- Știu. ‎- Prefă-te că ești normal
‎zece minute, cât stai cu el.
‎Adică stau cu el doar zece minute?
‎Nu e o insultă.
‎Ziceam să încerci zece minute...
‎Da, ai multe de spus despre un subiect ‎care nu te privește.
‎El poate fi afectat.
‎- Cu toții putem fi. ‎- Nu, înțeleg asta.
‎Dar mi se pare ciudat ‎că îngrijitoarea tatălui meu
‎e lipsită de profesionalism ‎și-mi vorbește așa. Nu crezi?
‎Ești ca un ‎troll ‎de pe Twitter.
‎Dacă tu ești supărat, trebuie să fie toți.
‎La început, am zis să te las în pace.
‎Am presupus că aveai ‎niște zile mai proste.
‎Dar poate că ești doar nesimțit.
‎A decurs bine.
‎Nesimțit.
‎Da.
‎Nu mi-a venit să cred.
‎E o infirmieră care-l îngrijește ‎pe tatăl meu cu Alzheimer,
‎dar îmi face morală ‎fiindcă sunt mereu supărat.
‎- Eu n-aș pune la suflet. ‎- Știu.
‎- Dar tu pui. ‎- Da.
‎Știi că are dreptate.
‎Ce să știu?
‎Incredibil! Stan, tu ce părere ai? ‎Femeile astea mă pun la colț.
‎El e de acord cu mine.
‎- Ce surpriză! ‎- Cere-i scuze.
‎- Pentru ce? ‎- Nu contează.
‎Dai dovadă de putere, ‎nu slăbiciune, crede-mă.
‎Nu pot să-mi cer scuze pentru nimic.
‎Dar n-ar fi pentru nimic.
‎Ți-ai cere scuze că te-ai certat ‎cu o persoană plăcută, cumsecade.
‎E cumsecade, nu?
‎- Ea e... ‎- Așa mai merge.
‎Ce?
‎Exact cum credeam.
‎Consideră că asta e prima ceartă ‎între îndrăgostiți.
‎E chiar ridicol!
‎Bine. Mi-ai făcut-o.
‎Plec. Ne mai vedem.
‎Pa, Stan!
‎- O săptămână bună? ‎- Normal că nu.
‎- Cum e posibil să am eu una bună? ‎- Doar tu știi răspunsul.
‎Atunci, de ce te plătesc?
‎E o întrebare bună.
‎Și?
‎De ce mă plătești?
‎Tot eu să știu răspunsul ‎și la întrebarea asta?
‎Tony, rolul nostru e să găsim răspunsul
‎la întrebări dificile despre tine.
‎Poate că nu vrei să știi răspunsul.
‎Poate că ți-e mai ușor să crezi ‎că nu există.
‎Ei bine, există un răspuns, dar tu...
‎pari mai fericit ‎să-ți accepți nefericirea.
‎O accept, da. ‎Știu exact de ce sunt nefericit
‎și mai știu că singurul lucru ‎care m-ar face fericit e imposibil.
‎Însă nu știu de ce plătesc ‎un om căruia nu-i pasă de mine.
‎Există oameni în viața ta
‎cărora le pasă de tine. ‎Însă ei chiar fac ceva bun pentru tine?
‎Nu cred că știe cineva ‎ce e bine pentru mine.
‎Eu cred că există ceva.
‎Eu vreau doar să nu mai fiu trist.
‎Atunci, fă asta.
‎Nu mai fi trist.
‎GAZETA DE TAMBURY
‎Când merg la ei, iau câteva notițe.
‎Doar dacă am chef ‎și dacă nu mă ia somnul.
‎Le aflu situația, numele, vârsta, ‎strada pe care locuiesc...
‎Oamenilor le place asta.
‎Apoi, încerc să fac ‎din cele mai banale chestii posibile
‎ceva oarecum interesant.
‎La ăsta, s-a spart o țeavă ‎și i-a apărut o pată pe perete
‎care cică seamănă cu Kenneth Branagh.
‎- Știi cine e ăla? ‎- Nu.
‎E un actor și regizor bătrân.
‎- Ai auzit de Emma Thompson? ‎- Da.
‎Lui nu i-ar plăcea asta. În fine...
‎era doar o pată pe un perete.
‎Mai ai pozele de la...
‎Da, apropo de poze,
‎am făcut câteva fotografii la întâlnirea ‎cu mama copilului gras.
‎Atenție toată lumea!
‎- Facem o ieșire în oraș! ‎- Nu.
‎Ba da!
‎Va fi super. Activitate în grup.
‎S-a deschis un nou club de comedie. ‎Le facem reclamă,
‎așa că m-am gândit ‎să cumpăr bilete tuturor.
‎Ne dădeau bilete pe gratis!
‎Da, dar e bine să susții artiștii.
‎E bine. Toți sunt comedieni cunoscuți.
‎Vine și o femeie.
‎Așa, și?
‎Doar spuneam și eu, atâta tot.
‎Bun. Vă aștept. Va fi distractiv.
‎- Ba nu. ‎- Va fi, Tony. Ai încredere.
‎Că veni vorba de distracție. ‎M-am distrat de minune cu...
‎Tony!
‎- Cine e? ‎- Unu' dus cu pluta.
‎Încă încerci să apari în ziar, Brian?
‎Ea e nouă.
‎Da.
‎- Duhnești. ‎- Nu asta contează.
‎Am o știre pentru prima pagină. ‎Ești interesat?
‎- Nu. ‎- Am dintele lui Freddie Mercury.
‎- De unde l-ai luat? ‎- Din parc, de la leagăne.
‎De unde știi că e al lui?
‎Uite cât e de mare!
‎Dezgustător!
‎Da? Ia mai ține-ți fleanca, gură-spartă!
‎De ce vrei să apari în ziar, Brian?
‎Vreau să arăt lumii ce am, ce pot face,
‎ce boli am avut.
‎- Nimeni nu e interesat de bolile tale. ‎- Nu?
‎- Nu. ‎- Nici de scandalurile sexuale?
‎Sunt membru al unui club de ‎swingeri.
‎Îl știți pe managerul adjunct ‎al FC Tambury?
‎I-am tras o clanță. ‎Asta chiar e de pus pe pagina sportivă!
‎Nu punem așa ceva în ziar.
‎Nu e dintele lui Freddie. ‎Nu scriem despre boli.
‎E un ziar despre bătrâne cu pisici umflate ‎sau despre pălării în copaci.
‎N-o să vezi titluri de genul: ‎„Brian Gittens o ia în gură
‎la clubul de fotbal.” Gândește și tu!
‎Aveți rubrică cu glume?
‎Nu!
‎Ratezi o oportunitate. ‎Eu scriu bancuri. Îți zic unul?
‎Ce obții dacă combini ‎o caracatiță invalidă cu fosta mea soție?
‎O parașută cu cinci membre.
‎Brian, nu toți ajung în ziar.
‎Nu toți au făcut-o cu Jackie Collins.
‎- Dar tu da? ‎- Nu.
‎Presa nu e interesată de așa ceva.
‎N-am dreptate?
‎Super. Bine. Pa!
‎- Bine. ‎- La revedere!
‎Am un articol pentru tine.
‎- Ba nu ai. ‎- Nu fi nepoliticos.
‎- Nici nu l-ai auzit. ‎- Nu trebuie.
‎- Cristale. ‎- Ți-am zis eu.
‎- Au puteri tămăduitoare. ‎- Au pe naiba!
‎- Ești închis la minte. ‎- Nu.
‎- Nu crezi în nimic. ‎- Ba da.
‎- Parcă erai ateu. ‎- Dar cred în ceva.
‎Doar că nu cred în zei.
‎- Cum să nu crezi în Dumnezeu? ‎- În care dintre ei?
‎Cum adică?
‎În Zeus?
‎- Cine? ‎- Un zeu grec.
‎Ra sau Ganesha?
‎Nu ăștia. Dumnezeul adevărat. ‎Cel din Biblie.
‎Iahve?
‎Doar Dumnezeu!
‎Cum tu nu crezi ‎în zeii pe care i-am menționat,
‎așa nici eu nu cred în zeul tău.
‎Cum să nu crezi ‎că lumea asta a fost creată de cineva?
‎Tu de ce crezi că a fost creată de cineva?
‎Fiindcă e mult prea frumoasă! ‎Nu poate fi o coincidență.
‎Big Bang-ul?
‎Totul a apărut din nimic? E imposibil!
‎Ai dreptate. Dumnezeu ne-a creat.
‎Așa e.
‎Pe El cine l-a creat?
‎A existat dintotdeauna.
‎Asta e. Ușor, nu?
‎Tu găsești bucurie în orice, ‎în toate lucrurile mărunte.
‎Ca statul pe canapea cu câinele.
‎Ți se citește pe față:
‎„E super să stau pe canapea cu câinele!”
‎Dă-i un pupic din partea mea.
‎Și du-o pe plajă. Îl place mult acolo.
‎Amândurora vă place.
‎Vrei să mergem pe plajă? Da?
‎Haide!
‎Dumnezeule! De ce ai făcut asta?
‎- Te-ai încins prea tare! ‎- Ațipisem!
‎Sunt fleașcă!
‎Ai speriat și câinele!
‎Ești așa de prost!
‎Măcar hai să intrăm în apă de tot.
‎Haide, intră în apă cu mine! Vii?
‎- Nu. ‎- Haide, Tony! Intră!
‎- Nu. ‎- Haide!
‎Hai!
‎Intră, Tony!
‎De asta se numesc șosete sport.
‎Mulțumesc! Sunteți un public minunat.
‎Mă bucur că sunteți așa ‎deoarece eu am avut o săptămână grea.
‎Se poate mai trist de atât!
‎Da, chiar am avut...
‎Un prieten s-a sinucis săptămâna trecută.
‎S-a dus la etaj și a înghițit tot ‎din dulapul de la baie.
‎S-a înecat cu un tampon.
‎Chiar așa!
‎S-a înecat cu un tampon.
‎Tipul ăsta n-a înghițit deloc gluma.
‎I-a picat fața, ca bunicii mele.
‎Nu, Doamne!
‎Înveselește-te, nu se întâmplă des.
‎Parcă zici: ‎„Sub nicio formă nu râd la așa ceva.”
‎Sincer. Cum te cheamă, amice?
‎Cum te numești?
‎- Tony. ‎- Așa, Tony. N-a fost greu.
‎Care e povestea ta, Tony?
‎- Care e povestea mea? ‎- Da.
‎Te-am văzut în față. Care e povestea ta?
‎Soția mea a murit anul ăsta.
‎Cancer de sân.
‎M-a distrus.
‎Nicio zi nu trece fără să nu...
‎mă gândesc la suicid.
‎Nu văd ce rost are să mai trăiesc.
‎Păi...
‎Umbrelele sunt ciudate, nu credeți?
‎N-ați văzut cum...
‎El m-a întrebat.
‎Da.
‎El mi-a pus o întrebare, ‎iar eu i-am spus adevărul.
‎- Ții mult la adevăr, nu? ‎- Da.
‎Îți zic și eu un adevăr, Tony. ‎Mi s-a luat, frate.
‎Mi s-a luat să-mi fac griji ‎în permanență despre tine,
‎despre ce o să faci,
‎să încerc să-ți dau motive ‎să nu te sinucizi
‎și să te duc în locuri ‎care să-ți ridice moralul.
‎Mai ales în miezul săptămânii, ‎când ar trebui să fiu cu familia,
‎cu problemele mele.
‎Corect. Deci ăla are voie să glumească ‎pe seama suicidului, dar eu...
‎Nu era vorba despre tine. ‎Gluma nu era despre tine.
‎Nu e ceva real. E inventat.
‎Prietenul lui nu s-a sinucis. ‎Nici pe departe înecându-se cu un tampon.
‎- Știu asta. ‎- El nu-ți știa situația.
‎- Păi... ‎- Nu. Dacă ar fi spus
‎să ridice mâna cei cărora le-au murit ‎soțiile și vor să se sinucidă
‎și ar fi glumit pe seama ta, ‎ar fi fost altceva.
‎N-am avut dispoziția necesară.
‎Grozav.
‎Încerca să facă oamenii să râdă.
‎Asta e tot ce pot face.
‎Încerc din răsputeri să te fac fericit.
‎Bine.
‎Mulțumesc!
‎- Bine? ‎- Da, ne vedem mâine.
‎Pe mâine!
‎Uite-o pe Audrey Hepburn.
‎Nu-i așa că e frumoasă?
‎Brandy, arăți absolut fabulos!
‎A ajuns bătaia ta de joc.
‎A fost ideea ei.
‎- Cât a durat totul? ‎- Vreo zece minute.
‎Genial!
‎Ți-am adus un cadou.
‎Cu banii furați de la mine?
‎- Da. ‎- Frumos din partea ta.
‎Sigur nu vrei să-ți pun și ceva de aici?
‎Ba da.
‎Sigur?
‎Ce se poate întâmpla?
‎Păi, asta.
‎Îmi pare rău...
‎că am furat bani. Nu-mi stă în fire.
‎E din cauza bolii, nu?
‎Toți avem scuze.
‎Nu pot să cred că avem lucruri în comun.
‎Amândoi ne-am pierdut perechea. ‎Amândoi încercăm să alinăm durerea.
‎Amândoi suntem niște ratați.
‎Nu vreau să te jignesc, ‎dar, când mă uit la tine, zic:
‎„Dă-mă naibii!
‎Așa am ajuns eu.”
‎Nu-i adevărat.
‎Să nu furi ceva!