‎UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
‎Ești bine?
‎Da. Tu?
‎Da.
‎Vrei pâine prăjită...
‎- Deci? ‎- Ce?
‎Întreabă-mă despre întâlnire!
‎Da. A fost bine?
‎- Da. E amuzant, nu-i așa? ‎- Cu siguranță.
‎Cam necizelat…
‎și colțuros?
‎De parcă ar trăi sub un pod.
‎- Salut! ‎- Salut!
‎Roxy e aici?
‎- Da, de ce? ‎- Am venit să o văd.
‎Sigur n-ai venit să-mi dai corespondența?
‎Nu ai nimic. Pot intra?
‎Ești ca un zombi. ‎Mereu în fața casei, încercând să intri.
‎Nu fi antisocial.
‎- Pot să iau ultima felie de pâine? ‎- Da.
‎Mersi, drăguță.
‎- Nu pui ceva pe ea? ‎- Nu, e în regulă.
‎- Ai unt de arahide? ‎- Nu.
‎Nu e nicio problemă.
‎Sigur? Pot să ies și…
‎- Nu e nevoie, sincer. ‎- Bine.
‎Nu ți-am spus? Sue Fyers de la serviciu ‎a fost concediată.
‎De ce?
‎Expunere indecentă.
‎Cu fața sau spatele?
‎Nu știu, dar s-a implicat sindicatul. ‎Nu mă bag.
‎- Trebuie să plec. ‎- În regulă. Salutare, frate!
‎Afară!
‎- Ce? ‎- Ce e?
‎O femeie dă în judecată ‎un doctor pentru malpraxis.
‎- Bine. ‎- Nu mai înțelege omul ce-i cu tine.
‎Mi-ar fi prins bine un ou, dar asta e.
‎Ce-ai făcut aseară? Ai plecat devreme.
‎Da, scuze.
‎La cât ai ajuns acasă?
‎- Pe la zece. ‎- Eu, la patru.
‎Eram rupt în cap.
‎Murdar de sos de kebab și miere de pupăză. ‎Nu mă întreba de ce.
‎N-aveam de gând.
‎De la prea multă cocaină, ‎tremuram țeapăn în pat...
‎până când a sunat ceasul ‎și am făcut rapid un duș. Cafea.
‎Am trimis costumul la ‎curățătorie. Serviciu.
‎Am ajuns acasă și am plâns puțin.
‎Mă știu ăia de acolo. ‎M-am căcat pe mine de două ori.
‎Înțeleg...
‎Dacă putem reveni la mine...
‎Cred...
‎Cred că am plâns ‎pentru că nu vreau să renunț la ea,
‎nu vreau să renunț la noi.
‎Și tot ce-mi doresc
‎e să vorbesc cu ea și s-o implor
‎să ne permită să fim iar cum eram.
‎- Matt... ‎- Nu vreau s-o sufoc...
‎- Femeile nu vor asta. ‎- Da.
‎Bine? E jalnic.
‎Să implori.
‎Cu ce-ar ajuta o familie?
‎Femelele își aleg partenerii ‎în funcție de puterea lor.
‎Da? În funcție de forța lor.
‎În funcție de capacitatea lor ‎de a asigura traiul și de a le proteja.
‎Ne tragem din oamenii peșterilor, ‎mama mă-sii!
‎Plecau la vânat, omorau un smilodon,
‎îl împărțeau și luau cea mai bună pupăză ‎și i-o trăgeau la greu.
‎Din ei ne tragem.
‎Nu cred că eu sunt așa.
‎E clar că nu ești.
‎Dar așa
‎n-ai s-o aduci înapoi.
‎E foarte simplu.
‎- Ai încercat asta, n-a mers. ‎- Da.
‎Cred că ești un ratat.
‎Soluția?
‎Fii dracului mai bun!
‎Fii dracului mai puternic!
‎Da? Minte, dacă trebuie.
‎Trișează.
‎Fii bărbat.
‎Dar nu fi tu însuți.
‎Când ai început să faci operațiile?
‎Acum vreo cinci ani.
‎Am început cu Botox
‎și seruri pentru riduri.
‎Câți ani aveai?
‎Puțin peste 20.
‎Ce riduri aveai?
‎Nu știu. Atunci când mă încruntam.
‎- Da. ‎- Și apoi m-a cuprins febra.
‎Nu mă mai săturam.
‎Apoi mi-am făcut buzele
‎și am avut o reacție adversă,
‎dar a trecut până la urmă.
‎Apoi le-am vrut mai mari ‎și s-a întâmplat ce vedeți.
‎Aveam toată fața paralizată. ‎De-abia a revenit la normal.
‎- Sigur a revenit? ‎- Da.
‎Sânii au scurgeri.
‎Sunt falși.
‎- Serios? ‎- Da.
‎Sunt tari ca piatra.
‎Înțeleg.
‎Da.
‎E vorba de același tip ‎care ți-a făcut fața?
‎Da. M-am înfuriat groaznic.
‎- Încă sunt furioasă. ‎- Serios?
‎Nu se vede.
‎Dacă crezi că asta e rău,
‎să-mi vezi creața!
‎Resturi de măcelărie.
‎Scuze,
‎te-ai întors la el ca să-ți rezolve...
‎- Creața. ‎- Da, n-am vrut să zic...
‎Mi-a făcut-o la reducere.
‎- Pentru că-mi distrusese fața. ‎- Da.
‎De ce ai vrea să faci ceva acolo?
‎Cred că am o problemă.
‎Da.
‎E posibil să fie...
‎o dependență.
‎Adică nu mă pot abține?
‎Cred că da,
‎dar, dacă recunoști că problema există, ‎ai șanse mari să fii ajutată.
‎- Sunt țicnită? ‎- Păi...
‎la fel ca noi toți.
‎După părerea mea, ‎toți suntem țicniți într-o măsură.
‎Asta e normalitatea.
‎- Râzi? ‎- Nu.
‎Plângi?
‎Lasă, mi-au futut canalele lacrimale.
‎- Fă o poză. ‎- Da.
‎- Ai făcut? ‎- Da. Excelent.
‎- Bună! ‎- Bună!
‎Te duci la spectacolul actorilor amatori?
‎Nu știu. De ce?
‎Poate vrei să mergi cu mine.
‎- Cum adică? Tu te duci? ‎- Da.
‎M-am gândit să bem ceva înainte ‎și să stăm de vorbă.
‎Nu știu sigur dacă vin.
‎Bine, dar ai vrea să mergi...
‎cu mine?
‎Merg cu toți. ‎Toată lumea merge. Vom fi toți.
‎Da, dar ai vrea să stai cu mine?
‎Nu știu dacă merg ‎și ce locuri vor fi libere.
‎Dacă nu vrei să vii cu mine, spune.
‎Nu e asta. Nu știu dacă merg. ‎Nu mi-am verificat agenda.
‎Păi dă-i drumul.
‎- Adică? ‎- Verific-o. E chiar acolo.
‎Dar nu e pe pagina corectă, nu?
‎- Acum nu ai nimic acolo. ‎- Da.
‎Bine. În cazul ăsta...
‎am să notez cu un creion.
‎O să-mi verific și agenda principală.
‎- Ai o agendă principală? ‎- Da.
‎Am treabă la birou, dar și acasă,
‎și trebuie să le combin. Tony?
‎Poți să... Scuze, Kath, am...
‎Tony, urmează...
‎ședința noastră.
‎Închide ușa.
‎Kath m-a rugat să stau ‎lângă ea la cabaret.
‎Grozav.
‎- Trebuie să scap de ea. ‎- De ce?
‎Te rog, ajută-mă să scap.
‎Cum?
‎Zi că te gândești iar la sinucidere.
‎Să spun că mă gândesc să mă sinucid joi?
‎Bine, îi spun eu.
‎Îi spui că nu poți merge cu ea ‎fiindcă mă gândesc să mă sinucid?
‎N-o să spun așa ceva
‎doar fiindcă tu ești prea laș ‎ca s-o refuzi.
‎Mama mă-sii, e o favoare!
‎Știi fabula cu băiatul ‎care striga că vin lupii?
‎- Da. ‎- Da, tocmai.
‎Ce se întâmplă ‎când chiar vreau să mă sinucid,
‎dar lumea spune: „Vrea doar ‎să-l scutească pe cumnatul laș
‎de o întâlnire”?
‎Dar e ceva diferit în acea poveste, nu?
‎Băiatul a recunoscut că glumea. ‎Așa că toți știau că minte.
‎Și a continuat, deci era evident.
‎Folosim minciuna doar o dată ‎și uităm de ea.
‎Așadar, morala fabulei este: ‎„Nu recunoaște niciodată că minți,
‎- ...niciodată!” ‎- Da.
‎„Și folosește mereu minciuni diferite”?
‎Da.
‎Frumos mesaj!
‎- Nu. ‎- Hai!
‎Nu.
‎- Futu-i mă-sa! ‎- Ești pe cont propriu.
‎Așa, tată.
‎Bine.
‎Așa. Gata.
‎- Bună! ‎- Bună!
‎Tony, n-o să aștept la nesfârșit ‎să faci o mișcare,
‎trebuie să-mi văd de viață.
‎De ce te porți ciudat?
‎Eu mă port ciudat? Mama mă-sii, Tony!
‎Sunt sătul de toate, da?
‎- Soția mea a murit. Tata... ‎- Da, știu.
‎- Îmi pare rău dacă asta te deranjează. ‎- Serios? Drăcia naibii!
‎A fost doar o băutură?
‎- Zău așa! ‎- E doar o întrebare.
‎- A fost doar o băutură? ‎- Da, a fost doar o băutură!
‎Bun. Bine.
‎Dar poate nu va fi mereu doar o băutură.
‎Tată, spune „Simon e un căcănar”.
‎Ce?
‎„Simon e un căcănar.”
‎Spune.
‎- Da. ‎- „Simon e un căcănar.”
‎Ține minte asta.
‎Da.
‎E bine?
‎- Nu e prea fierbinte? ‎- Nu, e bine.
‎Da. Mai vrei una?
‎Te vei simți mult mai bine ‎dacă mănânci. Așa!
‎E mai bine, nu-i așa? Da?
‎- Da. ‎- Sigur?
‎Bună!
‎- Bună! ‎- Ți-am adus câteva pulovere.
‎- Se face mai frig afară. ‎- Grozav. Mulțumesc.
‎Niște pulovere nu strică niciodată.
‎De fapt, voiam să te sun.
‎- Știi cabaretul care se organizează? ‎- Da.
‎Poate vii cu mine.
‎Ar trebui să caut o dădacă.
‎Adu-l și pe George. E audiență generală.
‎Nu sunt sigură.
‎Înțeleg. Mi-ai face un serviciu.
‎- Kath m-a invitat cu ea. ‎- De ce?
‎Cred că mă place.
‎Spune-i că nu poți, ‎pentru că te duci cu soția și copilul.
‎Da. Întocmai!
‎E drăguț din partea ei,
‎probabil credea că te simți singur.
‎- Probabil. ‎- Da.
‎Mă gândeam să vin.
‎Nu știam dacă-l pot lua pe George.
‎- Are voie. ‎- E bine.
‎- Bun, păi... Trebuie să plec. ‎- Da.
‎Mulțumesc pentru…
‎Ne vedem mai târziu.
‎- Bună! Toate bune? ‎- Salut! Da.
‎Salut!
‎- Kath, în legătură cu cabaretul. ‎- Da?
‎Mă duc cu Jill și George.
‎Bine. Excelent.
‎Grozav.
‎- În noaptea aia mă sinucid! ‎- Nu…
‎Poftim?
‎Nimic, era ceva...
‎Dubios!
‎Vrei o cafea?
‎De ce?
‎Pentru că e bună la gust?
‎Hai să bem o cafea
‎și să discutăm chestii interesante, ‎ca publicitatea.
‎- Da? ‎- Da, bine.
‎- Poftim! ‎- Mulțumesc.
‎M-am făcut de râs cu Matt?
‎În niciun caz.
‎De ce să-ți fie rușine, dacă ești sinceră
‎și spui ceva frumos? ‎Ar trebui să fie flatat.
‎Cred că s-a panicat!
‎Nu sunt genul lui, evident.
‎A ajuns alta prima.
‎Dar n-ai făcut nimic greșit. ‎Ți-ai dezvăluit sentimentele.
‎Asta e bine. Aș vrea să fi arătat ‎și eu mai des ce simțeam.
‎Cu Lisa.
‎Eu...
‎Uneori, mi-era rușine ‎să ne ținem de mână în public.
‎Sau, dacă eram la telefon ‎și erau oameni în jur,
‎zicea: „Pa! Te iubesc.”
‎Iar eu ziceam: „Și eu.”
‎Și râdea, pentru că știa.
‎Da.
‎Uneori, munceam până târziu,
‎suna telefonul și mă panicam: ‎„Ce s-a întâmplat? Alo? Ce e?”
‎Iar ea zicea: „Nu e nimic. Te iubesc.”
‎Iar într-o zi vei întâlni pe cineva ‎și va fi…
‎Viața va fi fenomenală.
‎Așadar...
‎nu ai motive să te simți prost. Nu încă.
‎Mă duc să fac o plimbare.
‎Bine.
‎- Mersi pentru cafea. ‎- Sigur.
‎Și mulțumesc că mi-ai spus ‎despre soția ta.
‎A fost minunat.
‎- Pe curând! ‎- La revedere!
‎O zi proastă, din păcate.
‎Sub nicio formă nu trebuie să bei singur.
‎Savuros.
‎Lisa a fost marea mea reușită.
‎N-am reușit nimic niciodată. ‎Nimic de valoare.
‎Nimic de care să fiu mândru.
‎Doar ea.
‎Am câștigat la jocul vieții.
‎Așa e.
‎Nu sunt la fel de bun ca ea ‎și sunt mândru de asta.
‎Ești diferit, atâta tot.
‎Sunt furios, meschin, deprimat.
‎Sunt invidios pe oricine ‎încă are pe cineva.
‎Cum ai pus mâna pe Lisa, ‎dacă erai așa josnic?
‎Nu sunt sigur.
‎Am fost amabil cu ea, cred.
‎Ar trebui să mai încerci asta.
‎Mi-e atât de dor de ea!
‎Ma simt trist încontinuu.
‎Nu mai sunt cel de odată.
‎Când Lisa a murit...
‎m-am pierdut aproape cu totul, ‎am pierdut fericirea...
‎și bucuria de a trăi...
‎Simt că n-am niciun rost.
‎Nu e adevărat.
‎Oamenii cred
‎că sunt destul de bine,
‎iar dacă uneori sunt arțăgos,
‎e doar ceva temporar. Dar nu e adevărat.
‎Așa sunt acum mereu.
‎Toate celelalte sunt de fațadă.
‎Nu mi-e bine, dar știu cum era ‎să fii normal, așa că imit acea stare.
‎Dar așa sunt eu cu adevărat.
‎Vreau să fiu normal din nou, ‎dar sunt slab.
‎Când Lisa era pe moarte, ‎am încercat să fiu curajos
‎și să fiu optimist de față cu ea,
‎dar chiar și atunci cedam uneori, ‎iar ea trebuia...
‎să mă liniștească.
‎Nici atât nu i-am oferit. ‎Era pe moarte, dar tot la datorie.
‎Purtându-mi de grijă.
‎I-a făcut plăcere.
‎Nu știu.
‎Eu știu.
‎Pentru că și eu sunt femeie.
‎Și e mai bine să fie nevoie de tine.
‎Fii puternic.
‎Toată lumea se chinuie. ‎Nu e mereu vina lor.
‎E un portar aici, ‎care are o problemă cu transpirația.
‎Mă bucur că nu l-ai întâlnit, ‎sinceră să fiu. Duhnește.
‎Dar știi de ce?
‎Muncește de două ori mai mult decât toți.
‎Mereu aleargă să-i ajute pe ceilalți.
‎Nu bănuiește nimic.
‎Și voiam să spun ceva, ‎dar știi ce mi-a ieșit pe gură?
‎„Mulțumesc pentru efortul depus.”
‎Și aproape a plâns.
‎Mai spune-le oamenilor că-i apreciezi, da?
‎- Bună ziua! Scuze... ‎- Bună!
‎- Pot să iau loc? ‎- Da.
‎- Ești Tony? ‎- Da.
‎Te-a rugat cineva
‎să nu închizi ziarul ‎și să nu vinzi clădirea?
‎Nu.
‎Bine.
‎Te rog, n-o face.
‎Mulți se bazează pe asta.
‎Cât vei obține din vânzare?
‎Jumătate de milion.
‎Bine. Am înțeles.
‎E mult.
‎Ce-ai să faci cu banii?
‎O mașină nouă, poate.
‎Nu știu.
‎Mici plăceri...
‎Problema este ‎că, dacă nu fac mai repede asta,
‎pot să dau ortu' și nu mai am ocazia.
‎Nu am pretenții mari de la viață...
‎Cu toate că...
‎Nu aș refuza compania unei doamne drăguțe.
‎Asta e tot ce contează.
‎Am avut cea mai bună căsătorie posibilă.
‎Absolut magică.
‎Iar când Lisa, soția mea,
‎a murit,
‎eram deprimat și suicidar.
‎Dar toți au fost atenți cu mine, ‎au încercat să mă ajute
‎și m-au salvat, într-un fel. ‎Voiam să-i răsplătesc cumva.
‎În fine...
‎Pari un om de treabă, voiam să știi
‎întreaga poveste.
‎Adică, dacă n-ai vinde,
‎am putea să mai încercăm.
‎Dacă nu reușim, ai putea vinde la anul.
‎Am putea reuși
‎și ne-ar prinde bine cineva ‎căruia să-i pese dacă avem succes,
‎căci suntem cei mai mari fraieri din târg.
‎Dar suntem fraieri cumsecade.
‎Ar fi plăcut să avem o provocare din nou.
‎Așa să fie!
‎Bun.
‎Nu e plăcut?
‎Suntem pereche?
‎N-ai nimerit versurile. Din nou!
‎- Haide! ‎- Bine, în regulă.
‎Nu te gândi, mergi pe instinct.
‎Cântă de parcă înseamnă ceva.
‎Nu e plăcut?
‎De la capăt! Vreau să te aud!
‎- Nu e plăcut? ‎- Nu e... plăcut!
‎- Suntem... ‎- Suntem pereche?
‎Nu, din nou. De la capăt.
‎Ken, nu mai pot!
‎Cine va fi vedetă într-un an, ‎dacă-l ascultă pe regizor?
‎- Nu pot respira! ‎- Ba poți. Haide!
‎- Pot să dansez. ‎- Ambele!
‎- Ce tot spui acolo? ‎- Pot să dansez și atât?
‎- Aș putea doar să dansez. ‎- Nu face față stresului!
‎Nu mai țipa!
‎- Îmi pare rău. ‎- Nu-i nimic.
‎De obicei, nu-mi pierd cumpătul.
‎Încerc să fac cel mai bun scenariu.
‎Încearcă fără versuri.
‎- Mersi. ‎- Doar dansul.
‎- Asta vrei să faci? ‎- Da.
‎Dacă așa ești mulțumit, ‎deși va fi un căcat ordinar,
‎vreau să fii mulțumit, da?
‎- Mersi. ‎- De asta suntem aici.
‎Ți-am zis despre anusul surorii mele?
‎- Nu cred. ‎- Fii atentă aici!
‎Vițica își albește anusul.
‎Și-l albește! Acum e la modă ‎să-ți albești anusul.
‎- Înțeleg. ‎- I-am zis: „De ce naiba
‎faci asta?” Cică: „E frumos.”
‎Și-i zic: „Dar cine căcat îl vede?”
‎Mai mulți îl văd pe al meu ‎și arată ca un pumn de bălegar.
‎Cred c-ar trebui să-i urmărim.
‎- Despre ce vorbiți? ‎- Despre anusul surorii mele.
‎Mă fascinează anusul. ‎Întotdeauna am fost și mereu voi fi.
‎Cine s-a săturat de anus e sătul de viață.
‎Mă poți cita.
‎Bine, mulțumesc.
‎Cum merge numărul tău?
‎Fac totul la liber.
‎Sunt un artist multivalent, ‎așa că nu pot fi constrâns ca ceilalți.
‎Ai zece minute, așa că nu depăși timpul.
‎Zece minute? ‎Nu pot face tot în zece minute.
‎La naiba! Rezolvați. Merg să trag un fum.
‎Sunt în toaleta specială.
‎Toate bune?
‎- Da. ‎- Cum merge?
‎Am un material ‎despre anusul surorii lui Ken Otley.
‎Și l-a albit.
‎Bine.
‎Cred că va trebui să mai scrii ‎astfel povești o vreme,
‎fiindcă Paul nu va închide ziarul.
‎- Serios? ‎- Da.
‎Mulțumesc!
‎Nu plânge.
‎Muncești din greu.
‎Ești grozavă.
‎- Mulțumesc. ‎- În regulă.
‎Uită-te la ea!
‎- Brandy! Ce e asta? ‎- Parcă e...
‎- ...un șoarece din desene animate. ‎- Ce e asta?
‎Nu știu...
‎Sari pe vibrator, Brandy!
‎Bravo!
‎Brandy, spune „cârnați”.
‎Subtitrarea: Marian Mangalagiu