‎UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
‎- Dans lent. Hai! ‎- Nu.
‎- Ba da. ‎- Nu dansez pe Lionel Richie.
‎De ce nu?
‎Pentru că e o regulă a bărbaților.
‎Anostă regulă!
‎Îmi faci onoarea?
‎- Iată! ‎- Da! Mulțumesc, Ray.
‎Sper să nu mă înec la mal.
‎Se pare că eu și Jill ne împăcăm.
‎Cred că a fost doar un hop.
‎Mi s-a luat o piatră de pe inimă.
‎Mă simt așa de fericit!
‎Bravo ție!
‎Mulțumesc.
‎- Te simți bine? ‎- Nu pot să spun că da.
‎M-am săturat.
‎M-am săturat de căcatul ăsta!
‎Aud oameni plângându-se toată ziua ‎și ajunge să mă afecteze.
‎Uneori vreau să zic:
‎„Taci în pizda mă-tii, ‎zdreanță smiorcăită!”
‎O să renunț în curând.
‎O să fac un podcast cu Ratty și Pedo. ‎Lumea ne-ar asculta.
‎E mai bine decât căcatul ăsta.
‎- Despre ce va fi podcastul? ‎- Sfaturi pentru bărbați.
‎- Bine. ‎- Cum să ai coaie.
‎Ca răspuns ‎la toate mizeriile astea de sensibiloși.
‎Să-ți spun ceva, Matt.
‎Masculii alfa…
‎salvează națiuni.
‎E un adevăr.
‎Da.
‎Ce-am face acum, ‎dacă Hitler ar decide să ne invadeze?
‎I-am da un pupic și o îmbrățișare?
‎L-am mângâia pe creștet?
‎- Nu cred... ‎- Nu.
‎L-am îndoi de șale...
‎și i-am sparge curul ăla de nazist,
‎i-am viola găoaza până-și vomită mațele,
‎i-am tăia coaiele ca să i le vârâm ‎în gura spurcată
‎și l-am trimite înapoi în țara cârnaților.
‎Grozav. Mulțumesc pentru ajutor.
‎Ai vreun prieten terapeut ‎cu care să vorbești?
‎Despre ce?
‎Despre dorința de a-l viola pe Hitler.
‎Oricine nu vrea să-l violeze ‎pe Hitler e un fătălău împuțit.
‎O să plec.
‎Ne-om mai vedea noi.
‎Salut!
‎O să menționezi accidentul meu ‎în recenzie?
‎Știi că s-a căcat pe el pe scenă.
‎Știam că la asta se referea, Brian.
‎Te rog...
‎nu menționa.
‎Fiindcă deja sunt de râsul lumii.
‎- Ba nu ești. ‎- Ba da, sunt de râsul lumii.
‎N-o să menționez. ‎O să zic ca s-au distrat toți.
‎Bine.
‎Ai să spui că am făcut-o de oaie?
‎Așa a fost.
‎E clasic. Te lasă curajul și nu mai știi ‎unde ești sau ce faci, nimic.
‎Aveam mintea în ceață.
‎Cred că am puțin trac.
‎Am uitat multe glume excelente.
‎Ce glume ai uitat?
‎Ce rezultă dacă-l combini pe Buzz Aldrin ‎cu fosta mea soție?
‎Un astronaut care fute țigani.
‎Da, a fost bună.
‎Trebuie să scriu recenzia.
‎- Salut! ‎- Tata a murit aseară.
‎Frate...
‎Spune-le tuturor, dar zi-le ‎să nu deschidă subiectul,
‎compasiunea nu-mi priește acum.
‎Am înțeles. Pot să te ajut cu ceva? ‎Ai nevoie de ajutor la înmormântare?
‎Nu cred că sunt multe de făcut.
‎Mă avea doar pe mine.
‎Fără testament, ‎pentru că n-avea niciun căcat.
‎N-am cu cine să mă cert. ‎De asta înmormântările sunt un coșmar.
‎Zece rude, cu idei de rahat.
‎„Asta și-ar fi dorit.”
‎Nu contează ce vrea, nu? E mort.
‎Asta vreți voi, de fapt, ‎ca să vă arogați merite pentru implicare.
‎Nu există așa ceva. Eu mă ocup.
‎Îmi aleg o zi convenabilă.
‎Poate nici nu vin. Am plătit.
‎E mort.
‎Frumos necrolog...
‎A fost tatăl meu.
‎O să beau ceva pentru el.
‎A fost un bărbat admirabil.
‎Și așa e, nu avea multe, ‎dar era mereu fericit.
‎O avea pe mama.
‎Acesta a fost secretul.
‎Când eram mic, n-am înțeles.
‎Nu aveam bani, dar era mereu optimist.
‎N-am înțeles până s-o cunosc pe Lisa...
‎dar asta e totul.
‎Să fii îndrăgostit.
‎Nu-ți mai trebuie altceva.
‎Înțelegi asta și mai mult ‎când rămâi singur.
‎- Fără îmbrățișări. ‎- Da.
‎- Desigur.
‎Le transmit tuturor. Fără îmbrățișări.
‎În regulă.
‎- Mă duc la cămin. ‎- Bine.
‎Cum ți s-a părut spectacolul?
‎A fost genial.
‎Foarte amuzant.
‎Și tu ai fost grozav, James. Bravo!
‎Atenție, toată lumea!
‎Tatăl lui Tony a murit aseară,
‎dar nu vrea să vorbească despre asta ‎cu nimeni.
‎Vrea doar să treacă peste asta.
‎Nu reacționează bine la compasiune.
‎Așadar, fără îmbrățișări sau altele.
‎Atât.
‎Înapoi la lucru. Continuați.
‎CĂMINUL PENTRU BĂTRÂNI „FRUNZE DE TOAMNĂ”
‎Sunt bunurile personale.
‎Hainele ajung la donații.
‎Da, sigur.
‎Bănuiesc că nu voi mai veni aici zilnic.
‎Da, așa e.
‎- Adică... ‎- Știu.
‎Dar aș vrea să te văd.
‎Sunt conștient că avem multe pe cap...
‎Știu că vrei să se întâmple ceva rapid...
‎Dar nu mă grăbesc!
‎Nu, adică...
‎În fine, acum îl ai pe Simon.
‎Nu am niciun Simon.
‎Îmi place să am companie, atâta tot.
‎Înțelegi?
‎- Știi ce simt pentru tine. ‎- Da.
‎- Dar nu te interesează. ‎- Ba da,
‎dar nu știu de ce nu putem continua așa.
‎Ne vedem mereu. E grozav.
‎Ne simpatizăm.
‎De ce să-i dăm un nume? Hai să continuăm
‎și nu se schimbă nimic.
‎Ziua cârtiței.
‎Poate că nu vreau ‎Ziua Cârtiței.
‎Da.
‎Bine.
‎Mulțumesc.
‎Ne vedem mai târziu.
‎CĂMINUL PENTRU BĂTRÂNI „FRUNZE DE TOAMNĂ”
‎Eu sunt!
‎Salut, cățel!
‎- Toate bune? ‎- Da. La tine?
‎Da.
‎- Îmi pare rău de tatăl tău. ‎- Mulțumesc.
‎Ce sunt astea?
‎Somnifere.
‎De ce?
‎Ca să pot dormi.
‎Serios?
‎Da...
‎De ce sunt aici?
‎Ca să nu mă ridic de pe canapea ‎când mă sinucid.
‎Tony, vorbesc serios.
‎Ce e? A fost o vreme când mă gândeam, ‎dar acum...
‎Le poți lua, dar dacă aș vrea ‎să mă sinucid,
‎sunt cuțite în bucătărie
‎sau mă pot spânzura ‎în garderobă cu cureaua.
‎- Încă te gândești la asta? ‎- Nu în mod special.
‎Nu tot timpul.
‎Ai venit să mă sâcâi?
‎Nu.
‎Am venit să văd dacă ești bine.
‎Cum merge cu poștașul?
‎Zi-mi că ești bine, te rog.
‎Sunt bine.
‎Cum merge cu poștașul?
‎E un ins amuzant.
‎Frumoasă descriere.
‎Dar mi-e teamă ‎că trecutul meu o să mă prindă din urmă
‎și el nu va putea face față.
‎Lasă naibii trecutul!
‎Gândește-te la viitor.
‎Mă îngrijorează viitorul tău.
‎Uneori, îmi amintești de Lisa.
‎Trebuia ca toți să fie în regulă ‎înainte să fie și ea.
‎Noaptea, când stăteam în pat, spunea:
‎„Noapte bună!”
‎Și uneori nu-i răspundeam, ‎ca să o stârnesc.
‎Iar ea zicea: „Spune! ‎Trebuie s-o spui sau nu pot să dorm.”
‎„E o prostie”, ziceam. „Spune-o!”
‎Și trebuia să spun ultimul.
‎În final, îi ziceam și eu:
‎„Noapte bună!”
‎Apoi putea să doarmă.
‎ZIUA SCRISORILOR MARONII
‎Vrei un ceai?
‎Nu, mulțumesc.
‎Cine naiba a murit?
‎Tatăl lui Tony a murit aseară.
‎Nu se poate...
‎Dar nu…
‎Îmi pare rău pentru tatăl tău.
‎N-a primit mesajul.
‎Mulțumesc, Kath.
‎A dus-o binișor, cum se spune.
‎Continuați.
‎A apărut ceva,
‎dar mă pot ocupa singur, nu-ți face griji.
‎Mă simt bine.
‎Ascultați-mă, mă simt bine.
‎Mi-am pierdut tatăl acum câțiva ani, ‎sincer să fiu, m-am obișnuit cu ideea.
‎Cu Lisa a fost diferit, ‎aici e cursul firesc al lucrurilor.
‎Îmi va fi dor de el, evident,
‎poate mai mult ‎decât dacă ar fi fost brusc.
‎După ce s-a îmbolnăvit, îl vedeam zilnic.
‎Înainte de asta, îl vedeam lunar.
‎Viața merge mai departe.
‎Reveniți la normal.
‎Da.
‎Păreai trist.
‎Bravo!
‎Care e povestea?
‎„Bărbat de 50 de ani se identifică ‎drept școlăriță de opt ani.”
‎Așa mai merge!
‎Tracy, tu ce părere ai de asta?
‎- E de-a dreptul ridicol. ‎- Nu e.
‎Ba este! E jenant, o porcărie.
‎Sunt trans, împacă-te cu gândul.
‎- Nu ești trans, ci ai o criză. ‎- Suferă de transfobie.
‎- Nu e adevărat, tu nu ești trans. ‎- Ba da.
‎Nu mă deranjează ‎persoanele trans autentice.
‎Mă doare-n cur ce gen vrea lumea să fie,
‎cum vor să se numească, ‎cum să se îmbrace
‎sau dacă-și păstrează tubul ‎înăuntru sau afară.
‎Mă doare-n cur!
‎Dar nu ești trans, ‎ci ai o cădere nervoasă.
‎- Mă identific drept o fată de opt ani. ‎- Nu ești o fată de opt ani.
‎Ești ceea ce te identifici.
‎Face prostii de-astea mereu.
‎După un documentar ‎despre oboseală cronică, a avut-o un an.
‎A fost un coșmar!
‎- Eram rupt tot timpul. N-am putut lucra. ‎- O aiureală.
‎E o boală neînțeleasă ‎și tratată cu cinism.
‎Da, iar tu n-ai avut-o, idiotule.
‎Netotul a crezut ‎c-a făcut sindromul Down anul trecut.
‎Aveam șapte ani!
‎Mama mă-sii!
‎Ești un instalator de 50 de ani ‎din Sheffield.
‎Te cheamă Dennis, pentru Dumnezeu!
‎- Mă cheamă Denise. ‎- Nu-ți spun Denise.
‎Suferă de transfobie. ‎Dacă m-ai iubi, ai înțelege.
‎Te iubesc. ‎Dar m-am măritat cu Dennis Charlton.
‎Dacă nu mai e numele tău, ‎nu sunt căsătorită cu tine.
‎Bine. O dată pentru totdeauna…
‎mă identific drept o fată de opt ani, ‎pe nume Denise.
‎Așadar, sunt o fată de opt ani.
‎Zi-le asta și coaielor tale, căcănare!
‎Știm ce ai în pantaloni.
‎Dacă ești o fetiță, ‎ai umblat cu furatul pe la măcelari.
‎- Ce se întâmplă? ‎- Bună!
‎Sunt de la gazetă. ‎Scriu un material despre noi.
‎Tată!
‎Ne jucăm cu păpușile mai târziu?
‎Fă o poză.
‎- Da. ‎- Hai!
‎Va apărea în ziar?
‎Da, așa cred.
‎Îmi vine să mă sinucid.
‎Nu e nevoie. ‎Nu trebuie să-ți spunem numele.
‎Încă e tatăl tău.
‎Cum să-mi fie tată, ‎dacă acum e o fată de opt ani?
‎Amândoi știm că nu e o fată de opt ani.
‎E tatăl tău și o să-ți fie dor de el ‎când nu va mai fi prin preajmă.
‎- Tatăl meu a murit ieri. ‎- Serios?
‎Da. Mi-e dor de el.
‎Iar eu sunt bătrân.
‎- Îl iubești, nu-i așa? ‎- Da.
‎Desigur, e tatăl tău.
‎Poate că trebuie ‎să-i amintești asta uneori...
‎dar, într-o zi, o să râdeți de asta.
‎- Când? ‎- Nu știu.
‎Când face 12 ani?
‎Pe curând!
‎Bietul copil!
‎Nici soția nu era fericită.
‎Știu. Are o cădere nervoasă.
‎- Așa crezi? ‎- Cum adică?
‎Nu crezi că e trans cu adevărat?
‎Nu știu. După cum am zis, sunt bătrân.
‎- Ar putea fi trans și să aibă o criză. ‎- Orice e posibil în ziua de azi.
‎- Mai există și travestiți? ‎- Cum adică?
‎Ei bine, acum, oamenii sunt transgen ‎sau au gen variabil.
‎Așadar, cineva poate spune: ‎„Mă identific drept cutare sau cutare”,
‎și ăsta îi e genul, ‎indiferent ce ar spune.
‎- Așa. ‎- Cu ani în urmă,
‎existau transsexuali,
‎care-și făceau operație ‎ca să devină femeie.
‎Dar existau și travestiți,
‎inși cărora le plăcea să se îmbrace ‎ca femeile uneori.
‎Nu prea mai vezi așa ceva.
‎Dar erau precum cel de adineauri.
‎Doar că nu spuneau ‎„mă identific drept femeie adevărată”.
‎Și mai erau tinerii cu aspect androgin,
‎care se machiau fiindcă era la modă, ‎dar le trecea.
‎- Ce vrei să spui? ‎- Totul e prea serios acum.
‎Nimeni nu se mai îmbracă femeiește ‎ca să se distreze.
‎Foarte bine. Oricum nu era amuzant.
‎A murit tata.
‎Tony...
‎- Îmi pare rău. ‎- Mulțumesc.
‎Mă bucur că ai apucat să-l vezi atât.
‎Ai fost un fiu bun.
‎Nu spune asta...
‎Îmi place că ai spus ‎ceva frumos despre mine,
‎- ...fiindcă știi că mă lovește vinovăția. ‎- Ba nu, deloc.
‎Ești un băiat bun.
‎Bună!
‎Roxy nu e aici.
‎Ai primit o vedere.
‎„Îmi pare rău de tatăl tău. Pat.”
‎- Mulțumesc. ‎- Frate...
‎Nu e din cauză c-a murit tata.
‎Am probleme cu bunăvoința.
‎Cea îndreptată spre mine.
‎Nu cred că merit.
‎Și îmi pare rău că am fost mojic ‎de atâtea ori. Îmi vărsam nervii.
‎Mojic?
‎Credeam că mă tachinezi.
‎Măcar nu m-ai ignorat.
‎Ca majoritatea oamenilor.
‎Mi-ai trimis trimis o carte poștală odată.
‎Și m-ai combinat cu o prostituată.
‎Lucrătoare sexuală.
‎Soție, poate.
‎Alea sunt cele mai bune.
‎Noroc!
‎Bravo!
‎Ne-am reunit azi aici ‎pentru a-i aduce un omagiu lui Ray Johnson
‎și pentru a ne arăta dragostea ‎și admirația față de el.
‎Dar și pentru a-i consola
‎pe cei apropiați lui, ‎care acum sunt îndurerați.
‎Azi e și o zi pentru amintiri.
‎Nu l-am cunoscut bine pe Ray, ‎spre deosebire de fiul său, Tony,
‎care ar vrea să ne spună ‎câteva cuvinte. Tony?
‎Tata s-a născut în 1939.
‎Spunea c-a fost un copil atât de hidos ‎încât Hitler ne-a declarat război.
‎Era un om foarte liniștit.
‎Nu a avut ambiții foarte mari, ‎dar a muncit din greu,
‎mai bea câte un pahar,
‎s-a îndrăgostit, s-a căsătorit ‎și a făcut un copil.
‎A făcut tot ce a fost necesar ‎pentru a asigura traiul
‎și a avea o viață obișnuită.
‎Când a murit mama, ‎pe care o iubea mai presus de orice...
‎N-am văzut niciodată ‎un cuplu mai încântător.
‎Cred că ei mi-au insuflat frumosul gând
‎că-ți poți întâlni sufletul pereche
‎pe planeta asta ‎cu peste șapte miliarde de oameni.
‎În fine...
‎Moartea mamei l-a distrus.
‎Dar s-a descurcat singur.
‎Era de modă veche.
‎Dacă ești nefericit,
‎nu înseamnă că ai dreptul ‎să-i superi pe ceilalți.
‎Opusul abordării mele.
‎A făcut față.
‎Până n-a mai reușit.
‎Și atunci și-a făcut apariția Emma.
‎Îți mulțumesc că ai avut grijă de el.
‎Te-a iubit.
‎Înțeleg de ce.
‎Mulțumesc. Mulțumesc că ai venit. ‎Numai bine!
‎La revedere! Mulțumesc.
‎Mulțumesc că ai venit.
‎Mulțumesc. Pe curând!
‎Ne mai vedem. Mulțumesc că ai venit, Kath.
‎Deci?
‎Păi... te văd zilnic.
‎E minunat. E un sentiment minunat.
‎De ce nu putem continua așa până murim?
‎Da. ‎Ziua cârtiței.
‎Poate că nu va fi mereu așa. ‎Acum mi-e mai bine.
‎Poate că într-o zi nu voi mai simți ‎că-mi înșel soția...
‎Acum nu pot face promisiuni.
‎Înțelegi... Ador ce avem acum,
‎dar nu poate fi mai mult.
‎Înțelegi?
‎Îmi pare rău pentru tatăl tău.
‎Bună!
‎- Te simți bine? ‎- Da.
‎Mulțumesc pentru tot.
‎- Stă cineva aici? ‎- Nu.
‎Trebuia să mă așez puțin.
‎Nu pot merge prea mult.
‎Totul începe să doară.
‎Nu stau mult.
‎Stai cât vrei.
‎E soțul tău?
‎Da.
‎Mi-am pierdut soția acum ceva vreme.
‎Încă nu mi-a trecut.
‎Știu că asta nu e ceva special.
‎Sigur asta simți și tu.
‎Da.
‎„Cu doar trei cuvinte, pot rezuma ‎tot ce am învățat despre viață.
‎Merge mai departe.”
‎Robert Frost.
‎- Da. ‎- Minunat!
‎Așa e.
‎Merge mai departe.
‎Nu e la fel de bună,
‎dar asta e.
‎Noapte bună, frumosule!
‎Spune-o și tu.
‎Trebuie s-o spui și tu, sau nu dorm.
‎Noapte bună!
‎Ai spus-o?
‎Da.
‎Bine. Acum pot dormi.
‎Bună!
‎Sunt de acord cu ‎Ziua cârtiței.
‎Subtitrarea: Marian Mangalagiu