СЕРІАЛ NETFLIX
Тоні.
Бляха.
Пульс і так зашкалював за 140.
Так. Я бачу.
Авжеж.
Ходімо.
Тримай.
-Дякую. -Як ти?
Добре. А ти?
Я теж. Як собака?
-Як собака? -Так. Певно, чілить на дивані.
У неї все чудово.
Круто. Спитай про мою дівчину.
-Як твоя дівчина? -Добре.
Зараз її ззаду чпокає Енді Норріс, букмекер.
Гаразд.
Бувай.
ПАНСІОНАТ ДЛЯ ЛІТНІХ ЛЮДЕЙ «ОСІННЄ ЛИСТЯ»
Сьогодні знову чудова погода.
Може, трохи прогуляєтеся надворі.
Вибач за вчорашнє. Ти тут ні до чого.
Ненавиджу, коли втручаються в стосунки.
Розумію.
Усе було неприродно, на очах у всіх і…
Може, вип’ємо ввечері? Лише ти і я.
-Ні. -Серйозно?
Жартую. Звісно, залюбки.
Куди підемо?
Нікуди. Я п’ю вдома на дивані.
Може, я прийду, і ми разом вип’ємо на дивані?
Гаразд.
-Джин є? -У мене все є.
-Тонік? -Тобто в мене лише алкоголь.
-Я принесу тонік. -Добре.
-Лимон? -Немає.
Лимон теж візьму.
-Як ви? -Ти мій син?
Наче нічого не змінилося, так?
-Що? -Тату.
До зустрічі.
Ще зарано. Лише 9:15.
Може, вип’ємо чаю.
Чому б і ні?
Усі місця зайняті?
Ми вже йдемо.
Гаразд.
Кудись зібрались?
-Просто вип’ємо чаю. -Чудово.
Гаразд.
Побачимось.
-Усе добре? -Абсолютно.
Я не намагаюсь зайняти місце Стена.
-Що ви маєте на увазі? -Енн і я.
Ми й досі сумуємо за нашими половинками.
Просто тепер…
ми робимо це разом.
Ми маємо право на щастя, чи не так?
Так.
Упевнений, що тобі навіть на думку не спадало:
«Сподіваюсь, їхні покійні партнери не проти».
Звісно, ні.
Тоді чому ти сам не дозволяєш собі бути з кимось іншим?
Знову сам.
Але все добре.
Ти мене знаєш. Я не люблю жалітися.
Але мені так тебе не вистачає.
Не думаю, що колись зможу оговтатись.
Мені бракує сил.
Без тебе поруч.
Я досі не пройшов усі стадії скорботи.
Є проблема із запереченням.
Ніколи не заперечував, що ти померла.
Я не визнавав того,
що в мене почався психічний розлад.
Думки про самогубство мені здавались нормальними.
Думав, що це буде розумний вчинок.
І злився, коли люди казали, що в мене затьмарився розум.
Лише нещодавно я усвідомив, що в мене проблеми.
Але це означає, що я потроху одужую.
Так приємно…
поговорити з тобою.
Вибач за вчорашній вечір.
Я був не в гуморі
і не зрозумів, чому ти критикував Лізу.
Ніхто її не критикував.
Не хотілось, щоб Емма почувалась гіршою за Лізу.
Але вона не моя дружина.
Але вона людина, дуже хороша людина.
-Ми сказали їй про це. -Добре.
А я жбурнув кактусом в автівку, яка не зупинилась на переході.
Напишеш про це після того, як я отримаю скаргу.
-Ти сам винен. -Тобто?
Я пішов на цю дурну вечерю лише заради тебе.
-Ти ж хотів пригод. -Ага, я винен.
-Але ми обидва винесли урок. -Який?
Ніколи нікому не допомагай.
Авжеж. Чудовий урок. Так.
Я серйозно, ти маєш опанувати свій гнів.
Інакше нашкодиш собі чи комусь іншому.
Як щодо спорту? Ти ж раніше качався.
А зараз зовсім розпустився.
П’єш щовечора, хтозна-чим займаєшся. А спорт допоможе.
Я забив на себе. Це так.
Але навіть після пів пляшки віскі я надеру тобі дупу в будь-якому змаганні.
-Не мели дурниць. -Надеру дупу.
-Вибирай. -Настільний теніс.
-Так. -Згоден?
-Так. -Не треба бігати.
Та усе добре. Не турбуйся про мене. Ставки?
-Окей? -Чому б ні?
-100 фунтів. -Це забагато.
Гаразд, нехай. 100 фунтів.
Я подзвоню в тенісний клуб. У них є столи. О, вибач…
Це Колін, нова практикантка. На заміну Сенді. Це Тоні.
-Усе добре? -Та не дуже.
Я в розпачі.
Починаю з низів. А на колишній роботі була менеджером.
-А де раніше працювала? -У мінімаркеті.
Він закрився під час пандемії, і я знайшла це місце.
Гроші мізерні. Незрозуміло, що робити.
Ну, ти тут така не одна.
Справді? Ти теж живеш з мамою-алкоголічкою,
бо тата ув’язнили за побиття її брата-збоченця?
Введи її, будь ласка, у курс справи.
Гаразд.
Ходімо з нами на інтерв’ю до свінгерів?
Що це?
-Хто такі свінгери? -Усе це. Не зрозуміла жодного слова.
Ну, я журналіст. Працюю в газеті. Розумієш?
Беру інтерв’ю у цікавих людей.
-Окей. Навіщо? -Навіщо?
Так.
Навіщо інтерв’ю чи навіщо взагалі ця робота?
Так.
Просто ходімо.
Я Джефф, а це моя партнерка - Віра.
Привіт. Дякую, що запросили.
То що ви робите в клубі свінгерів?
-Розважаємось. -Так.
-За допомогою сексу. -Окей.
Я працюю в крематорії, і там буває дуже
нудно, тому іноді корисно зняти напругу.
Він стає дуже дратівливим.
Таким напруженим.
-Тому треба випускати пару. -Так.
Так.
Так з’явився клуб. Усе легально. Усі члени повнолітні.
У літах не те слово.
Усе відбувається за згодою. Ми просимо дозволу на все.
Жодних фіґлі-міґлі. Усе чесно й безпечно на 100%.
Секс лише в презервативах.
Жодних фото чи відео.
У нас «Веґас-Клаб».
Усе, що сталося у Веґасі, - лишається у Веґасі.
Але даєте інтерв’ю для газети?
Так. Ми не проти.
Але я не дам фото інших учасників.
Не хочу, щоб про них дізналися без їхньої згоди.
Це невеликий приватний клуб для тих, хто любить розваги.
Ще раз наголошую - тут немає нічого дивного.
Ми шануємо наші тіла й ділимося ними.
Але якщо не бажаєте займатися сексом,
не проблема.
Як-от наша місис Полден. Вона любить, щоб Джефф її просто гладив.
Просто обожнює. Це її вибір.
А її чоловік Норман любить різні іграшки.
-Які? -Не треба.
-Ні? -Ділдо.
-Ого. -Переважно.
Він приносить власні і сам їх використовує.
Гігієна понад усе. Так і напишіть.
Так.
То як можна до вас приєднатися?
Необов’язково відразу приєднуватися.
Спершу можна подивитись, щоб зрозуміти що до чого.
-Хочете приєднатися? -Ні. Дякую.
-Ні. -Упевнені?
-Так. -Ми б вам були дуже раді.
У нас є учасники на будь-який смак.
Навіть китаєць є.
Кім - чудовий хлопець. І неймовірно моторний.
Завзятий хлопчина.
Як сказав Джефф, можна бути просто глядачем.
-Ні. -Так. Як Мері Бідл.
Земля їй пухом.
Хоча вона була на візку,
ми ставили її в куток, і вона просто дивилася.
Більше нічого.
-Але ж давала собі раду. -Так. У неї була одна робоча рука.
-Зробиш фото? -Так.
Усміхніться.
Чудово.
-Здоров. -Привіт.
-Гей. -Гей.
Як там свінгери?
Жахливо.
Я весь час хотів спитати: «Нащо ви розповідаєте про це?
Нащо нам знати про ці чудасії?»
У них є хоч якесь життя, а в мене - нуль.
У мене навіть хлопця немає, а я доступна далі нікуди.
Не треба поспішати.
Я зустрів свою дружину, коди мені було за тридцять.
-Вона померла? -Так.
Мої співчуття.
Дякую.
Я не прагнув цього. Усе сталося випадково.
Я жив у відстійній кімнаті над пральнею.
Звук машин не припинявся ні на хвилину.
Якби не Ліза, я б і досі там жив.
У мене не було грошей. Вона заробляла набагато більше.
Її батько позичив нам гроші на перший внесок за будинок.
Щойно виплатили іпотеку, вона захворіла.
Якби в мене не було дому, я б зараз жив під мостом.
Все одно краще за мою ситуацію.
Я згодна на будь-яке житло.
Шукаю квартиру, але грошей замало.
Переїжджай до Тоні. Він живе сам у великому будинку.
-Дякую, Кет. -Ні, дякую.
Не хоче. Чому ні?
У мене є де жити. Просто я хочу жити сама,
бути самостійною й не почуватися…
невдахою.
-Допоможеш вибрати квартиру? -Чому я?
До мене ставляться несерйозно.
І потрібен товстий сивий чоловік за 30-ть?
Так.
Я той, хто треба.
З мене вийшла б хороша рієлторка.
-Згоден. -Знаєш чому?
-Бо ти нечуйна, байдужа. -Надійна.
Люди прислуховуються до моєї думки.
Це не так.
Я подзвонив тій жінці, письменниці-медіуму.
Вона погодилась зустрітися.
Гадатиме по долоні чи кришталевій кулі?
Сказала, що прочитає ауру й дасть пораду.
Сподіваюсь, мій дар не заглушить її дару.
Який дар?
Я трохи ясновидиця.
Справді?
Ні.
-Чому ні? -Це ж маячня.
-Ти ж не віриш у ті дурниці? -Які?
Надприродні сили, медіумів, ворожок.
Не знаю.
Щось у цьому є.
Якби вони були шахраями, їх би оголосили поза законом.
Якби їхні пророцтва здійснювались,
вони б грали в лотерею і були б мільярдерами.
Гарний аргумент.
Це для тих, хто не може сам знайти відповіді.
-Вітаю. -Привіт.
Вибачте за запізнення. Знайшли тіло літної жінки.
Тут у нас їдальня, ось - вітальня,
кухня,
спальня.
Зручне планування.
От у мене вдома кухня далеко від спальні.
Це все, що я можу дозволити?
За гроші, які у вас є, доступне лише таке житло.
Це недорогий район, тому навряд чи деінде буде щось просторіше.
А що це за район?
Ну…
Напевно, вам буде цікаво,
тут купа дешевих кафе, є фаст-фуд на винос, тож…
-Боже мій. -Так.
Гаразд. Ходімо.
-Чудово. -Бувайте.
-Я вас проведу. -Так.
-Чудово.
Гаразд. Тоді до зустрічі? Лишилось укласти договір, і все.
«ТЕМБЕРІ ГАЗЕТТ»
Ну як?
Жахливо.
А ось і я.
Я написав статтю про нове обличчя Саймона Ковелла.
-Дякую. -А хто це?
Колін, це Кен.
Чому така похмура?
З чого почати? Мені 30. Живу з мамою-алкоголічкою.
Грошей мізер. Хочу жити сама, але можу дозволити лише діру над крамницею.
Нарешті зупинилась. Ну і рюмса.
Слухай, якщо тобі ніде жити, у мене є квартира над офісом.
Там ніхто не живе?
Ні. Я там перетворюю хлопців на майбутніх зірок.
Трах-тібідох. Розумієте?
-Так, розумію. -Це було очевидно.
Але довелось усе припинити через коронавірус. Просто жах.
Зі СНІДом якось усе зрозуміліше. Заразитися можна лише під час сексу.
А коронавірус? Якийсь мудак чхне на тебе, і ти в дупі!
Я так точно, бо я в групі ризику через астму.
СНІДом я теж міг захворіти, бо люблю анал. Але то був мій вибір!
Квартира твоя, якщо хочеш. І раджу поміняти постільну білизну.
Побачимось.
Бувай, Кене.
-Привіт. -Привіт.
Тонік.
І лимон.
Дякую.
-Як справи? -Добре.
Привіт, красуне.
Привіт, моя дівчинко.
Привіт. Поцілуєш мене? А хто тут такий гарний?
Що?
-Нічого. Не забудь покласти лимон. -Не забуду.
-Хто це? -Лайонел.
Так. Лайонел. Тепер я не зможу його розрізати
чи викинути.
Припини малювати обличчя на овочах і фруктах!
Джин із тоніком готовий.
Не знаю, ти п’єш із лимоном чи без. Зараз принесу лід.
Добре.
-Ти намалював обличчя? -Це Лайонел.
Помер.
-Дістанеш лід? -Так.
-Це я. -Дідько, Кене. Треба стукати.
Не турбуйся. Повір, ти мене не цікавиш.
Я буду заходити в гості. Ми станемо кращими друзями.
Іноді в офісі так нудно. Зараз повне затишшя.
А в мене стільки історій про це місце.
Я аж завівся від спогадів. Краще викинь той рушник.
Ну що ж, не буду заважати. Па-па!
-Як ти? -Усе добре.
Ти до Джеймса?
-Де цей чортяка? -Він приймає ванну. Проходь.
-Що ви робите? -Привіт.
-Мамо! -Що, милий?
-Я купаюся. -Гарний хлопчик.
Тут наче в лазні.
Казала йому, що вода занадто гаряча. Це погано для яєчок.
Буде безплідним.
Я гляну?
Так, червоні.
Так. Треба охолодити їх, Джеймсе.
Може, досі вже обговорювати мої яєчка? Вони в порядку.
Будеш торт, Браяне?
-Так. Дякую. -А ти, Джеймсе?
-А я приймаю довбану ванну. -Це так чи ні?
Який торт?
Шоколадний зі шматочками шоколаду зверху.
Тоді так, буду.
Маю переїхати.
-Чому? -Чому?
Ти живеш наче в казці. От би мені приносили торт у ванну.
Але ж не мама.
Я тут зайвий. У мами є Ленні.
Я просто шмат жиру, який займає простір.
І мама не повинна читати лекції про шкоду для яєчок у ванній.
Можеш жити зі мною.
Справді? У тебе є вільна кімната?
-Так. Якщо зможеш туди потрапити. -Якщо?
Там купа мотлоху.
Знаєш що?
Я переїду.
Час стати мені чоловіком.
Розкажемо про це мамі разом?
Подивимось.
Цікаво.
Що?
Сильна, упевнена, цілеспрямована
зовні.
Усередині - вразлива й чутлива.
Тобі самотньо.
Певно, важко? Бути сильною жінкою у світі чоловіків.
Ти втратила частинку себе.
Вважаєш, що потреба у підтримці - це слабкість.
Заперечуєш, що потребуєш її.
Але вона потрібна тобі.
Як усім нам.
-Мамо. -Що?
-Маю тобі щось сказати. -Я завжди знала про це, милий.
Про що?
Вибач, про що ти?
Гадаю, я вже готовий покинути родинне гніздо.
Я переїжджаю до Браяна у вільну кімнату.
Добре. Завтра допоможу з переїздом.
-Завтра? -Так.
Чудово.
Тоді я піду вдягнуся.
Так.
Буде місце для більярдного столу.
-Хіба він влізе? -Він невеликий.
Зачинено на замок!
Так, я вже в ліжку.
Це ж Кен.
Так, я чую.
У мене ідея для таблоїда - «Ой чий то хрін стоїть».
Гаразд. Розкажеш завтра.
Це список моїх знайомих зірок,
яких спіймали на гарячому.
Гаразд. Я лягаю спати.
-Гарна ідея, правда? -Так.
Добраніч.
-Добраніч, Кене! -Що?
-Добраніч, Кене! -Гаразд.
Побачимося завтра.
-Бувай. -Бувай.
Не проводжай.
-Дякую. -Бувай.
Бувай.
Це нова іграшка?
Я намагаюся порахувати твої податки!
Мене б дратував цей звук,
якби я заповнював декларацію.
-Так. -Це б заважало.
Так. Це дратує.
-Можеш витягнути пискалку? -Ні, їй це подобається.
Привіт.
Ну ж бо.
Грайся.
Час спати.
Субтитри: Катя Яцук