СЕРІАЛ NETFLIX
Бдинь.
-Бдинь. -Зажди.
Бдинь!
-Гадаєш, їй подобається? -Бдинь!
Так.
-Подивись на неї. -Бдинь!
-Я хочу собаку. -Ні.
Так, заведемо собаку.
Ні. Вони довго не живуть.
-Це сумно. -Що?
Вибач, Бренді, але це правда.
Це трагедія, коли помирає собака.
Так. І це наштовхнуло мене на думку, тату.
Уже час почати планувати твій похорон.
Відчепись від нього! Ти ще 20 років проживеш, Рею.
-Сподіваюсь, що ні. -Що це за питання?
Ми маємо знати, де його поховати.
А тебе?
Мені байдуже. А тебе де?
Біля церкви.
Люди приноситимуть квіти щодня.
Може, перші два дні. А потім: «Бляха, дощ. Не піду».
-Як мило. -Кремуйте мене.
Чуєш? Ось як треба. Жодних клопотів і квітів.
Хочу, щоб ти розвіяв мій прах у Мідлейку, де я зустрів твою маму.
Їхати так далеко заради цього? Ні, я - пас.
-Туди їхати лише годину. -Так, але ж я не водій.
Але це моє останнє бажання!
І? Я погоджусь зараз, але ти не знатимеш, чи виконав його.
-Я просто заб’ю. -А де саме в Мідлейку?
У старому затишному пабі «Друг мандрівника». Я їй там освідчився.
-Певно, зараз там крамниця мобілок. -І що йому зробиш?
Єдиному сину важко виконати останнє бажання.
Він усе зробить. Він хороший хлопець.
Привіт. Усе добре?
А як ти думаєш?
-Усе погано? -Так.
Я вже не витримую. Що мені робити?
Ти знав, чим вона займається. І тебе це не турбувало.
Я думав, що вона припинить після того, як ми стали парою.
Життя - це не кіно.
Річард Гір виходить із білого лімузина, збирається по пожежній драбині,
проте Джулія Робертс не каже йому: «Зажди, лише відсмокчу Боббі Чену».
-Як ти дізнався? -Він розповів.
Він не знає, що вона моя дівчина. Мені стало так гидко.
Я був у шоку.
Такі гнітючі відчуття.
-Поговори з нею. -Не можу! Почуваюся бовдуром.
Може, ти з нею поговориш?
Ні! Ні за що! Я не бачив її сто років.
Певно, вона дуже зайнята.
Зайнята не те слово.
Так.
-Порадься з кимось. -А я що роблю?
-Я не знаю, що… -Знаєш.
А як же депресія? Ти ж хотів накласти на себе руки.
-І ти теж? -Ні, суїцид не моя тема.
-Добре. -Поговори з нею. Це ти в усьому винен!
Так, авжеж.
Будь ласка.
Я подумаю. Хай тобі трясця!
Іди вже.
ПАНСІОНАТ ДЛЯ ЛІТНІХ ЛЮДЕЙ «ОСІННЄ ЛИСТЯ»
-Привіт. -Привіт.
Збираюсь у невелику подорож - розвіяти прах батька.
Це так мило. Куди їдеш?
У маленьке село, де він освідчився мамі.
Це його останнє бажання.
Мій прах?
Ні, не ваш прах.
Ви ще живі, так?
А ще ви не мій батько, пам’ятаєте?
Мене всиновили?
Охрініти! Він копія мого батька.
З вас вийде гарна пара. Власний син його не відвідує.
Привіз його сюди, а сам переїхав до Австралії.
-Справді? -Води?
Життя жорстоке.
Випийте. Ось так.
Гаразд.
Усе добре?
Ще трохи, і пішли б титри. Кінець фільму.
-Де кінець? -Там нічого немає.
Копія мого тата.
Як квартира?
Я вдячна Кену.
Він не бере з мене плати, і там краще, ніж вдома, але
він постійно до мене заходить.
Я чую його кроки на сходах і завмираю.
Він смикає за ручку, а я…
Просто сиджу тихо, поки він не піде. Живу як Анна Франк.
Знайдеш щось краще.
Привіт, крихітко. Я Пацюк, а це Збоченець.
Прийшли щодо статті. Ми подкастери.
-Ось він. -Гей!
Пам’ятаєш нас? Ти хотів написати про нас статтю.
Записали подкаст із твоїм лікарем. Ти довбаний псих.
Ви психіатри?
Ні! Ми фінансисти.
Але насамперед ми чоловіки
і пишаємося цим.
Про це наш подкаст. Ми мотивуємо чоловіків бути чоловіками.
Але це інклюзивний подкаст. Чікси нас також слухають.
Ті, яким остогидла ця нова маячня щодо чоловіків.
Хочемо нагадати, що світом правлять альфа-самці.
-Це наша постійна тема. -Покажемо світу, хто ми!
Запустимо трансляцію у твітері, і побачите, як це працює.
-Це так круто. -Зараз повідомлю фоловерів.
-Вмикаю прямий ефір. -Скажи їм, де ми.
Привіт, гімнюки!
Йо, довбойоби!
Ми даємо інтерв’ю в «Тембері Газетт».
Привітайся. Ну ж бо.
Ні, дякую.
Соромиться! Та це пусте.
Це просто тест. Головний ефір буде ввечері.
-Це тест. Тестуємо мої тестикули! -Один, два, три!
Тестуємо тестикули. Боже, вони зараз вибухнуть.
Від майонезу.
Кінчив прямо в лоток.
На тому тижні обкінчав твою бабусю.
Кінчив їй прямо в довбану пику.
Вона така: «Дякую, любий. Дуже приємно.
Що за смакота?»
А я: «Не хвилюйся, бабусю.
Не посковзнись на майонезі».
-Слухай сюди, бухтіло_69… -Годі, хлопці.
-Припиніть. Ви ж в офісі. -«Хлопці, ви ж в офісі».
Срань господня! Принц Ендрю гнівається. Забирайся назад у свою коробку, мудило!
-Я просто гоню. -Він чудить. Без образ.
Подкаст Пацюка й Збоченця. Усім намасте.
Для рубрики «Здоров’я», так?
Так, усе записав. Дякую, хлопці.
Я ледве втримався. Ще трохи, і я б…
Але насилля - це не вихід.
Сто відсотків.
-Трохи розібралась, що робити? -Гадаю, так. Починаю розуміти.
Проходьте. Тут трохи більше місця.
Хтось пукнув?
Ні, це просто дім.
Браян пахне так само. Понюхай.
Так, справді.
-Це просто твій запах. -Так.
-Як суміш какульок, пісюльок та поту. -А також страху й сорому.
Але переважно лайна.
-Як скажеш, друже. -Дякую.
Не проти, якщо я викину весь цей мотлох?
Та ні.
Але без мене, добре?
Боюся, що розплачусь.
Гаразд.
-Тоді за роботу. -Так.
-Утомилися? -Трохи.
Ми швидко.
Отже,
коли вас перестали пускати у ресторан «Їж, скільки влізе».
Минулого місяця. Досі злюся через це.
-Розумію. А вони назвали причину? -Так. Сказали прямо в очі.
Начебто я зроблю їх банкрутами. І що такого клієнта в них ще не було.
Вони робили кілька попереджень за переїдання,
але як я міг переїдати, якщо воно все влізало?
Гарний аргумент. Як часто ви там бували?
Щодня. На обід і вечерю.
Їли там двічі на день?
Ні. Один раз. З обіду до вечора.
Лише так я наїдався. Ледве додому доходив.
Тобто ви там їли щодня протягом шести годин?
Шість-сім. Я не весь час їв.
Іноді відключався, але завжди прокидався
коли офіціант хотів забрати тарілку.
Гаразд. І скільки це коштувало?
Десять фунтів на людину за один візит.
Тому я приходив і лишався.
Я наїдав по повній за ці гроші.
Більшість може з’їсти два-три шматки піци
і пару тарілок пасти.
Але піца - це вважай хліб, а паста коштує копійки.
На цьому ресторан і заробляє.
Але я брав 20–30 шматків піци,
їв лише начинку,
решту геть, бо коржі - це обман для простаків.
Так само з пастою «Болоньєзе».
Десь із 15 порцій пасти вибирав усе м’ясо.
Виходило трохи більше двох кілограмів яловичини.
Це були найкращі моменти мого життя.
-Ви не працюєте? -Ні.
Вийшов на пенсію заради виплат по інвалідності.
Вибачте за питання. А що з вами не так?
Хіба не видно?
Я довбаний жирдяй.
Де знаходиться цей ресторан?
-Просто зроби фото. -Гаразд.
Усміхніться.
Чудово.
Мене це бісить.
-Його жадібність? -Ні.
Тобто так. Він, звісно, жадібний.
Але він має рацію.
Головна фішка ресторану -
їж, скільки влізе.
А потім бейбічино, так?
Не можна відмовляти, бо хтось їсть забагато чи зачасто.
Або тоді змініть правила. Але для всіх.
-Це було б чесно. -Кіноа?
-Подобається кіноа. -Люди забули, що таке повага.
Ти зробив велику каку?
-Срака-мотика! -Усе гаразд?
-Чому питаєте? -Ви сказали «срака-мотика»…
І ви припустили, що мене щось почало бісити?
-Як-от гучні звуки, які заважають? -Починається.
Це просто малюк.
Але це не він сюсюкає, а ви.
Щоб він не плакав. Бо тоді усім вуха позакладає.
Це нормально, коли діти плачуть, а те, що робите ви, - ні.
Це просто звуки. У мене своя розмова, а у вас - своя.
Але ви ж не чуєте кожне моє слово?
Навкруги повно звуків. Це життя.
Знаєте що? Ви маєте рацію.
А хто тут у нас пісюн?
-Це ти! Пісюн, який усіх бісить! -Просто цирк.
-Я розмовляю з другом. -Ви заважаєте іншим.
Як і ви. Але вам байдуже…
Великий балакучий член! Так, це ти!
Довбаний хіпстер-мудило, схожий на гнома!
Великий член, який забув про манери! Так, це ти!
Ти довбойоб? Так. Ти довбойоб!
Зараз я тобі…
Гляньте на цей животик!
Ти мій довбойобчик!
До-вбо-йоб-чик!
Це просто звуки.
ТЕМБЕРІ ГАЗЕТТ ЩОТИЖНЕВІ МІСЦЕВІ НОВИНИ
ТЕМБЕРІ ГАЗЕТТ
Я підкину тебе до тенісного клуба, а потім разом поїдемо
у Мідлейк.
-Добре. -Буде весело.
-Гаразд. -Маленька подорож.
Візьму перекус, диски з музикою.
-Дякую. -Домовились.
На сьогодні вже купа планів.
Спершу настільний теніс,
а потім подорож у Мідлейк, щоб розвіяти прах тата.
Звучить цікаво.
Так.
Срань господня! Ми просто купа невдах.
-Говори за себе. -Я про себе й казав.
І про таких самих лузерів, як я.
Метт не боїться пригод, бо має вітровку.
Ленні радіє наче дитина, якщо знаходить печиво в кишені.
Маєш рацію. У мене теж нудне життя.
Це не так.
У мене удаваний хлопець. Ненавиджу свою роботу.
Я б хотіла робити те, що й ти, але кишка тонка.
Мені ні з ким зустрічатися. Усі найкращі чоловіки зайняті.
Або ґеї, або двинуті на голову.
Склала список якостей ідеального чоловіка.
У мене теж такий є. Що в тебе?
Має авто, дім, власний бізнес, без дітей.
Розумний. Справжній чоловік. А в тебе що?
Просто чувак із членом.
Кет? Вип’ємо кави?
Так.
Мені вже плювати.
Який у цьому сенс?
Так. Розумію.
Перепрошую?
-Кет. -Що?
Що?
Думала, ви спитаєте, як мене звати.
-Чому? -Так. Чому?
Не знаю.
-У вас немає монет? -У мене немає грошей.
Тобто в мене є гроші. І хороша робота.
Просто не взяла із собою.
Гаразд. Пусте.
Ви одружені?
-Ні. -Дівчина є?
-Ні. -Ґей?
-Ні. -Як звати?
-Чарльз. -Чарльз.
-А це Кет. -Так.
-Чому вирішили, що я ґей?
А чому ні?
-Що? -Немає значення. Забийте.
Може, вип’ємо пізніше?
Так.
О, гаразд. Ось моя візитівка.
Дякую.
-Навзаєм. -Бувайте.
Бувайте.
Ледь не померла.
-Від чого? -Від сорому. Поводилась як дурепа.
-Він запав на тебе. -Ні!
-Він почав панікувати. -Адвокати не панікують.
Саме так! Справжній адвокат! У вбранні, з паперами.
А я невдаха. Працюю в безплатній газеті.
Я не ображаюсь.
Скажи, що ти журналістка-розслідувачка.
Це його налякає. Подумає, що я копаю під нього.
Ким би зацікавився адвокат?
Убивцею.
Що?
Будь собою.
Скажи правду.
Завжди кажи правду.
Це навіть гірше.
Що?
Сидиш тут і розгадуєш довбаний кросворд.
Раніше були порножурнали. Отака стопка.
Але це в минулому.
П’ять років тому мій фонтан долетів би тобі до обличчя.
Я змарнував своє життя.
-Готовий? -Так.
Гаразд. Уперед.
1–0.
Ну ж бо.
Окей. 3–0.
-Хіба м’ячик не торкнувся стола? -Ні.
Прямо по яйцях!
Стривай.
-19–2? -Три!
-Точно? -Так.
-20–3. -Так. Авжеж.
Гарно зіграли.
Це не спорт, якщо чесно. Просто…
-Просто стоїш, і все. -І відбиваєш.
Так, але ти не…
-Майже не рухаєшся. -Ага.
Треба зіграти в щось більш спортивне.
-Гаразд. -Як-от у теніс.
-Як скажеш. -Так.
Бо настільний теніс як пінбол. Може пощастити, а може - ні.
-Ні. Годі вже. -Постав те, що тобі подобається.
Так. У цьому й проблема.
Вілл Сміт, «Вілленіум».
-Це як міленіум. -Ага, міленіум тому ти купив цей диск.
-«Лайтхаус Фемелі». -Хороший гурт.
Люблю їх.
-Сюзан довбана Бойл? -І?
Що не так?
-Скажи їй па-па. -Гей! Що ти робиш?
Ти що… Тільки не Бубле!
І Бубле теж.
Ні! Ти сказився? Ще вб’єш когось! Тоні!
-«Рейдіохед» -Це не моє.
Знаю, бо вони круті.
Це Джилл слухає.
-Ліза їй подарувала. -Правда?
Так, вона любила їх.
-За нас. -За нас.
То ти адвокат?
Так, баристер.
-Круто. -А ти?
Ні.
-Що? -Ні, я не баристер.
Добре. То ким ти працюєш?
Ким я працюю?
Буду відверта.
Я
лікарка.
-Ого! -Так.
-Є практика? -Ні! Я вже була на практиці.
Отримала сертифікат.
Що?
У чому питання?
Я маю на увазі лікарську практику. Ти терапевт чи, може, хірург?
А, ти про це.
Я працюю в лікарні
лікаркою.
Гаразд.
-Може, замовимо щось? -Так.
Я прожив цікаве життя.
-Справді? -Так.
Американські гірки.
Вона була суперовою. У плані сексу.
Дика тварина, яку не приборкати.
Неймовірний секс.
Зняв із нею порно.
Прямо на цьому килимі.
Захотіла трійничок із Ролі Картером.
Такий здоровань! Знаєш його?
-Ні. -Зростом 191 см.
Вагою 127 кг. Разом із прикрасами.
Я погодився.
Але мені дали камеру, і все.
«Не проблема».
«Усе, що завгодно, люба».
Вона стоїть рачки, а він чпокає її ззаду
по-собачому.
А я знімаю на камеру.
Вона на сьомому небі від щастя. Я бачу це в її очах.
Раптом Ролі дивиться на мене.
Прямо в камеру. І хитає головою.
Наче каже:
«Це повна фігня».
Що йому не сподобалось? Якість зйомки? Жорсткий килим?
Ні. Запах з її дірки.
-Готово. -Дякую.
Дякую.
Чудово.
А ти встигаєш готувати?
Ні. На роботі постійний завал.
Розумію.
-Обмаль часу. -Так.
Купую напівфабрикати. На одну порцію для себе.
-Це так сумно. -Так.
-Вона лікар! -У якої вихідний!
-Що? -Я не на чергуванні.
Ось так.
-Уже краще. -Їй нічого не загрожувало.
Чому ти не допомогла?
Гарний паб.
Збудований десь у 14-му столітті?
Без поняття.
Це стіл, де він освідчився. Під портретом королеви.
-Справді? -Так. Сядемо тут.
Чудово.
Скільки тут побувало людей.
-Гадаю, тут можна. -Так.
Що ви робите?
Це прах мого тата. Лише дрібку, і все.
На килим?
Це його останнє бажання.
Але ж не йому доведеться потім прибирати.
Друже, це просто ритуал. Шкоди не буде. Все одно ви прибираєте…
-Це вандалізм. -Ні. Це не так.
-Ми нічого не зламали. -Ви насмітили.
Це прах мого тата, розумієте?
Він тут часто бував. Я просто хотів ушанувати його пам’ять.
То висипте прах у відро. Яка вам різниця?
Він же не заповідав бруднити довбаний килим.
Ні, але за цим столом він освідчився моїй мамі.
Він точно описав це місце.
Заради бога, це просто пил!
-Це гидко. Я не хочу заразитися. -Від чого?
-Від мертвого тіла! -Але це не тіло.
Якби я притягнув його тіло з моргу, я б зрозумів ваше роздратування.
Я маю повне право робити, що хочу, бо це мій паб.
Я не маю нічого доводити. Ну ж бо, на вихід!
І заберіть це сміття із собою!
Сміття?
Ах ти тупий козел!
Прямо в рот!
Сподіваюсь, це був його член, тупа ти пизда.
«Сподіваюсь, це був його член,
тупа ти пизда».
Субтитри: Катя Яцук