СЕРІАЛ НЕТФЛІКС
Ти… леді Віслдаун.
-Коліне, я… -Навіть не починай. Я
чув вас. Із друкарем.
Уяви: я поїхав слідом, бо… я злякався… за тебе. Подумав,
що візник викрав і вивіз тебе на околицю, а в той час…
…Ти добре знала, що робиш, бо це ти… видала сьогодншній випуск.
Це не мій був випуск, я…
О, а чий тоді? Хіба не ти видавала себе за Віслдаун увесь час?
Уся брехня… що ти говорила. Усе, що писала про мене та мою родину.
-Коліне, ні… -Я знав, що щось не так!
Як дурень… картав себе, ніби… ніби це я не гідний твого кохання.
Але винна тільки ти.
Я ніколи тобі не пробачу.
Кому «Віслдаун»?
Дякую.
-Що пише? -…«Віслдаун»!
Мій найдорожчий читачу, якщо ви вважали,
що викриття моєї персони змусить мене замовчати, то ви помилялись.
-Леді Віслдаун. -Ви бачили? Яка несподіванка.
Я не боюся докорів, адже тепер ви знаєте,
що я пишу із одного з найшанованіших будинків у Мейфері.
Звісно, жоден будинок не є ідеальним. Щоправда, є й такі, які на це претендують.
Узяти, до прикладу, маєток Бріджертонів, з його блискучою репутацією.
Ваша авторка замислилась: а що насправді відбувається за зачиненими
-дверима? -А нам даси?
Ні.
Як відомо, леді Вайолет Бріджертон
понад усе захоплюється парами, у яких кохання, а не розрахунок.
Та хіба можна пояснити коханням те, чому кілька її дітей заручилися поспіхом?
Можливо, в цій сім'ї плутають кохання з похіттю?
Варто врахувати ще й той факт, що дітей Бріджертонів чимало.
Хтось коли-небудь замислювався, чому так багато?
Ваша авторка – так, і не раз. Можливо, деякі з них можуть мати сумнівне
-походження? -Нахабна брехня!
«Віслдаун» принесли.
У нас уже є, місіс Вілсон.
Це інша «Віслдаун».
Ой, Ґреґорі, дай мені!
Ну гаразд.
О, слава богу.
Мій найдорожчий читачу…
…Здається, дехто видає себе за мене. І тому я більше не можу сидіти склавши руки.
Ваша авторка не дає оцінки людським вчинкам, зробленим із відчаю.
І я хоч і пліткарка, а завжди кажу правду, і терпіти не можу брехні.
Крессіда Каупер не є авторкою цієї хроніки. Бо інакше вона, напевно,
повідомила б про великий борг,
який цього тижня лорд Блекберн відмовився повернути лорду Семсону.
Або… про те, що вчора місіс Ньюем безцеремонно
звільнила покоївку за те, що та всього-на-всього попросила вихідний.
І я вже навіть не згадую про дрібну наругу,
якої щоденно зазнає дружина містера Девідсона. Щоправда,
ненароком усе ж таки згадала.
Я кажу це все для того, аби нагадати вам, що ваша авторка, – справжня леді Віслдаун,
– завжди все помічає.
А міс Каупер, на мою думку, помічати варто було б трішечки більше.
Сидітимеш тут і тихо чекатимеш на тітку Джоанну.
А доти щоб і поріг не сміла переступати.
Щиро ваша, леді Віслдаун.
О! Це в стилі Віслдаун.
Так добре, що ця вистава Міс Каупер добігла кінця.
Тож тепер усю увагу буде прикуто до нашого весілля.
А всі очі нашої знаті - лише до тебе.
Як ви гадаєте, скільки всього очей у нашої знаті?
Хм.
Кількість людей на два. Напевно.
Знаєте, відколи Пенелопа заручилася, Пруденс жодного разу не
назвала мене безмозкою, тупою чи дурепою.
Мабуть, я все ж таки розумна.
Авжеж, кохана.
Я… я до того, що з нею щось не так.
Дійсно. Коли я намагаюся взяти її за руку, вона вже не вириває її так само різко.
Найретельніше продуманий весільний сніданок, якого Мейфер іще не бачив.
Це буде наш тріумф, Пенелопо.
Ти щось не рада?
Вибач, мама
Ти знову шанувальниця «Віслдаун»?
-Це дуже вдалий випуск. -Хм. Може, й мені
прочитати? Аби відволіктися.
Вітаю.
Вітаю, Пенелопо.
А. Я-я піду читати це… десь там.
Так.
Пен, ти молодець. Крессіда тепер повністю знищена.
Я не думала, що скажу це, та я дуже рада, що ти знову пишеш.
Елоїзо, він знає. Колін, простежив за мною вчора.
В якому він стані?
Розлючений.
В нас весілля скоро, якщо він ще захоче, та… він зі мною не говорить.
Я не знаю, що робити.
Я безсила тут, Пен.
Я дуже вдячна за все, що ти зробила для мене, та я між вами як між двох вогнів.
-Так було завжди. -Так ніколи не було.
-Ти з ним першим зустрілась. -Це було дурне захоплення, яке з
часом переросло в дружбу, але…
…Ти найкраща подруга з усіх, кого я знала, Ел.
Нестерпна мука – бути без тебе.
Якщо я вас втрачу, це вб'є мене… вас обох.
Кхм.
Я розумію. Це між нами з Коліном, тому вибач мені.
Нехай щастить.
Вам дуже пощастило, що леді Віслдаун все ж таки видала новий випуск.
М-м-м.
Дякую. Стільки… жовчі в цієї Каупер.
-Скандалу уникнули – це правда. -М-м-м.
І все ж, тепер я маю готуватись до наступного.
Як думаєте, мені вдасться отримати аудієнцію у королеви цього тижня?
Хм. Я боюся, вона не в гуморі зараз.
М.
Я не радила б говорити з Її Величністю про Франческу та лорда Кілмартіна.
Її, певно, злить, що леді Віслдаун знову вислизнула.
Франческа мала рацію. Треба було підійти тоді на балі, коли був такий шанс.
Ви не вчинили нічого поганого.
Ми завжди намагаємося зробити більше,
та все ж тягарі всього світу не завжди лежать на наших плечах.
Дуже незвично чути таке від вас.
Пробачте. Можливо, я якось зможу переконати Її Величність…
В цьому немає необхідності.
Знаєте, є щось спільне у вас із братом — це…
дуже сильне бажання постійно допомагати іншим.
Та моя прихильність до вас геть не залежить від ваших зв'язків.
Я на вашому боці, Аґато. Завжди.
Навіть коли вже не буде неодружених дітей.
Дякую, Вайолет. Це для мене дуже цінно.
Давно ти знаєш?
Я бачив тебе. Ти виходила з Пенелопою вчора ввечері,
незадовго до того, як я її наздогнав.
-Я просила її зізнатись тобі. -Ти мала сказати сама.
А ти мав сказати, що закохався в мою подругу,
а не вриватись у вітальню після заручин!
І я дізналась лише торік. Це розбило мені серце, і тому я мовчала.
Я намагалася… змусити її зізнатись. А потім подумала…
…Навіщо розбивати й твоє?
Вона не злословить більше. Буває різка та уїдлива,
але вона нікого цим не ображає, не кривдить.
-А якщо й так, вони заслужили. -Вона писала про мене у цьому сезоні.
Авжеж, це було негарно.
Ти їй уже пробачила?
Я хочу.
А ти зможеш?
Я вважаю, що тобі в житті надзвичайно щастить що ти не кохала.
Прошу сюди.
Е… І тут буде весільний сніданок?
По-вашому, затісно?
Залежить від кількості гостей.
Ну, я покажу, як ми їх посадимо.
М-м-м.
Я думаю, можливо…
Коліне… Хоча б глянь на мене.
Матір запитувала, чому ми останнім часом не бачимось.
І я не хочу викликати підозри.
Ти хочеш скасувати усе?
Я людина честі. А в нас була… близькість.
Хіба що це був іще один етап твоєї пастки.
Не існує жодної пастки. Я кохаю тебе.
Яким буде цей шлюб?
Хтозна. Я помітив, що «Віслдаун» сьогодні не було.
Вирішила більше не писати?
Я… Я не знаю.
Переживемо весілля, а тоді й побачимо, яким буде наш шлюб.
І у нас тут буде квартет, або може, навіть квінтет.
Е-е… А я запропоную молодятам закуски, адже екскурсія буде довгою.
Так приємно… бачити містера Бріджертона з нами.
Так.
Заручена пара мала б хотіти провести час разом перед весіллям, чи не так?
-Леді Бріджертон, я не знаю причини. -Я також не знаю.
Сер. До вас приходили, поки вас не було. Залишили записку.
Дякую.
«Будь ласка, дозволь мені пояснити. Тіллі».
Я хотіла тобі… розповісти про нашу ситуацію з Полом віч-на-віч.
Але нас застукали… на гарячому.
І що ж це ситуація між вами?
У нас із ним не не такі стосунки як у мене з тобою.
Невимушені, дружні… часом інтимні.
І… містер Суарес також за інтимність з чоловіками.
Він думав, що, може, ви проведете час… разом.
Я знайомий з такими, як містер Суарес, та… сам ніколи не відчував спокуси…
спробувати.
Хіба ти кожну жінку хочеш?
Власне, ні.
Цей наш світ, як відомо, простягається на тисячі миль,
охоплюючи кілька мільйонів людей…
І все ж, нас усіх учили вірити, що всі,
з ким варто спілкуватися – це близько тисячі осіб,
що живуть довкола площі Гросвенор.
Ми… вбираємось і гуляємо, ходимо в гості й одружуємось.
Дотримуємось правил. І рідко хоч на мить сумніваємось у цьому всьому.
В суспільстві стільки неприродного.
Та почуття між двома людьми, незалежно від статі, це і є найприродніше.
І якщо ти нічого не відчув до містера Суареса…
тоді ми, ти і я, продовжимо удвох.
Просто знай…
…мої слуги бережуть таємниці.
Мем.
М-м-м.
Лорд Андерсон із візитом.
О. Е…
Запросіть.
-Леді Бріджертон, радий вас бачити. -Навзаєм, лорде Андерсон.
Давно не бачились.
Дуже давно.
Бажаєте… може, торта чи чаю?
О, я був би радий.
Кхм.
Як у вас справи?
О, я-я, е-е… ну… Е… Франческа від мене відсторонилася трохи.
Я вам казала, що вона й лорд Кілмартін потайки заручились?
Я не знав.
-Мої вітання. -Дякую.
Та ми чекаємо благословення Королеви, щоб оголосити.
Хоча, чекати, мабуть, доведеться довго.
Як Арістотель сказав: «Терпіння гірке, та плоди його солодкі».
М-м.
Леді Бріджертон… коли справи Франчески та лорда Кілмартіна
владнаються, як вважаєте, ми з вами могли б спробувати щось разом?
Мене не дуже цікавлять експерименти.
Та я й не знатиму, чи готова до них, поки в нас усе… не владнається.
Тим паче, не тільки мої справи необхідно владнати.
Надійшов лист від тітки Джоанни. Виїде сьогодні, щоб тебе забрати.
Гадаю, буде тут за тиждень чи два.
Мама, стій. Ти маєш покінчити з цим.
Я вже нічого не вдію.
Твій батько грозився відправити й мене в передмістя, якщо я втручусь.
Якщо й мене проженуть, не буде жодної надії повернути тебе до знаті.
Але ми зробили це разом.
А я просила тебе уникати тієї Бріджертон.
Якби ти послухала, нічого б цього не було.
Навіщо було писати такі жорстокі речі про Бріджертонів, мама?
Іншої родини не знайшла?
Бо Бріджертони так часто фігурують у «Віслдаун»,
що було би дивно не згадати їх.
І їм точно не завадило б показати їхнє місце. Чому ти занепокоїлась зараз?
Шкода, що я зрадила Елоїзу.
Вона єдина, хто показала, що таке справжня дружба.
І де ж вона зараз? Чому не розрадить?
Я тебе виховала так, щоб ти знала, що в цьому світі кожен із нас живе сам за себе.
А тим паче серед жінок.
Так. Виховала.
Не забувай, і будь мудрішою.
Я розумію, що пити – це традиція. Та я боюся,
якщо холостяк нап'ється перед весіллям, він ризикує бути застреленим.
То не відставай, аби були інші, повільніші мішені.
Навряд чи хтось із нас за тобою встигатиме.
-М-м. -М-м.
-Я думав, ви не п'єте, лорде Кілмартін. -Ну я не любитель. Та я п'ю,
бо ваша мати… не любить мене.
-Ні, наша мати не не любить вас. -Е…
Я сам скажу. Лорде Кілмартін, наша мати обожнює вас.
Проте. Наша мати також шаленіє від історій кохання.
-Так. -Як же йому бути? Дайте чоловікові порад.
Чесно: можна утнути якусь дурість.
-Щось хоробре. Заяви про себе! -М-м-м. Мгм.
Жбурни… камінь? Жбурни камінь у вікно Франчески!
Ні.
Твоя проблема в тому, що ти надто стараєшся бути шанобливим.
Щось Хоробре?
Якщо треба бути хоробрим, мені потрібен час, щоб подумати.
Ооо…
Я також, мабуть, піду додому. Дивно пити в чужому клубі.
Ні.
Цього тижня ми з місіс Мондріч перевиконали план. Я вже пас.
До зустрічі завтра, за сніданком.
Ходімо.
Гадаю, нам також час.
Іди. Я ще хочу посидіти.
У тебе все гаразд?
Це ти мені скажи. М?
Я чекала, що ви прийдете напередодні весілля.
Женев'єво, Колін дізнався.
О Боже.
Він не знає про вашу причетність.
Ну, це добре. Але ви як?
Полегшало… трішечки. Було боляче берегти таємницю.
Тепер він ненавидить мене. І має на це право.
Я виходжу за чоловіка, якого кохаю, і… я не знаю, чи я гідна його.
Ви зробили кілька необдуманих кроків у свій час.
Ви були дівчиною, яка не знала своєї влади.
Але хіба це виправдання?
Ні. В минуле вороття немає.
Усе, що ви можете – бути вірною своєму вибору і йти далі.
Ви ще писатимете?
Цього тижня – ні. Заради Коліна.
Та я намагалась кинути це до того, як він дізнався, і… я ніби втрачала частину себе.
Не може бути справжнього кохання, якщо спершу не прийняти своє єство.
За ваше весілля.
М!
ЛЕДІ ТІЛЛІ АРНОЛЬД МЕЙФЕР
-Що ти тут робиш? -Я…
-Я була… -Ні. Краще не відповідай. Геть не дивно,
що я зустрів тебе за… таємними справами.
Навіть не бажаю знати.
А в яких «таємних справах» я застала тебе? Напередодні нашого весілля.
Яке ти маєш право запитувати мене?
Після всіх таємниць, що ти зберігала; усього, що ти писала роками; усієї шкоди,
що ти завдала!
Ти правий. Я усвідомлюю, якої шкоди завдала, і мені дуже, дуже соромно за це.
Про що ти думала… коли писала про Елоїзу?
Я хотіла захистити її. А тепер знаю, як сильно помилялась.
А про міс Томпсон? Викриваючи її і по факту знищивши її!
Я думала, що захищаю тебе!
-То просто сказала б мені, у вічі. -Я знаю.
Або ти не поважаєш мене?
Звісно, що ні. Бо ти тоді написала про мене таке, чого я навіть про себе не знаю.
-Про що ти тоді думала? -Я думала… Я хотіла
повернути Коліна, якого я знала.
Замість сноба, яким ти повернувся, поводячись так, ніби тобі на всіх начхати.
Ти інший. Гарний і чуйний, часом запальний, добрий чоловік, якого я кохаю.
Я мала зізнатися тобі сама. Я стільки всього мала зробити сама.
І завдяки впевненості, яку ти допоміг мені віднайти,
я нарешті це можу.
То Віслдаун більше не потрібна.
Я вже не мушу ховатися за Віслдаун, та вона не втратила своєї цінності.
Знаєш, що найпринизливіше?
Я дозволив тобі обговорювати мій щоденник, ніби я був цим великим автором.
Тоді як весь час ти була письменницею, яку читає весь Мейфер.
Коліне, я була щирою щодо твоїх рукописів!
Ти наражаєш себе на небезпеку, перебуваючи тут так пізно. І ти наражала
себе на небезпеку, живучи подвійним життям увесь час!
-Я була обачною. -Ти була дурепою!
-Коліне, я можу подбати про себе. -Тоді навіщо я тобі?
Бо я тебе кохаю!
Кохаю.
Не ворушись.
Завтра побачимось.
В чоловіка весілля.
-Це не пояснення. -Ти просто не розумієш.
-Що? Я знаю про що кажу. -Ні…Слухай. Я ж не кажу, що він не може…
Я ніколи нікого не засуджую. Розумієш?
Ось ти де. А ми тут сперечаємось.
Вже пізня ніч, Коліне.
Кейт!
Де ти був?
О.
А я що, порожнє місце?
Що ви тут робите? Я думав, ми побачимось завтра.
Твоя мати нас покликала. Щоб ми дали подружню пораду.
Завжди знає як краще.
Кхм.
Що між вами із Пенелопою?
Все добре між нами.
Запах ферментованих фруктів, що йде від тебе, свідчитить про інше.
Ми святкували.
Два келихи – це свято. А ціла пляшка — крик відчаю.
Я не хочу обтяжувати своїми негараздами ваш досконалий шлюб.
О, то наш шлюб досконалий?
А це не так?
Ми дуже щасливі зараз, але знадобився час для цього.
Час дійти до вівтаря, перш за все. Ви з Пенелопою близькі не один рік.
Ну, так, але… я не впевнений, що дійсно її знаю.
Що сталось?
Геть не важливо, що сталось.
У всіх нас є таємниці, всі робили помилки за своє життя.
Безумовно, є причина, чому ти дорожиш Пенелопою так довго.
Чи та нова інформація, що ти дізнався, це перекреслить?
Тоді не дозволяй одній помилці зруйнувати ваші стосунки.
Шлюб – це важка праця. Та ця праця того варта.
Наш шлюб — це не важка праця.
Ти мені сьогодні набридаєш.
Або вже просто пізно.
До зустрічі завтра в церкві. Добраніч.
Я випив цілу пляшку перед своїм весіллям, другим весіллям… і це було велике свято.
Три сирих яйця уранці.
Твій лакей у цьому не винен. Я прокрався.
Коли ти втекла… майже втекла, я й гадки не мав, від чого ти тікала.
Мені було десять років. Я знав про світ поза нашим домом лиш те,
що він небезпечний для юної леді.
Я думав, якщо тебе затримати хоч на трохи, я матиму час, щоб показати тобі,
-що я можу. -Нашому батьку, точніше.
Ні, тобі. Я чув, як зневажливо ти говорила про дівчину, якою ти була.
Але ти була рішучою вже тоді. Взяти хоча б твій намір від усіх утекти.
Ти завжди мала в собі таку відвагу, про яку я навіть мріяти не смів би.
Я стільки разів хотів проти нього повстати. За тебе. За себе.
Ти тоді не єдиною була, хто відчував, що в нього ніхто не вірить.
Чому ти раніше цього не казав? Відкрито.
Бо я не просто боготворив тебе. А й боявся.
Страшну істоту я створила.
Мабуть, я підсвідомо повторювала за нашим батьком.
Ти геть не така як він.
-Окрім костура. Хоча твій значно кращий. -На мій костур не зазіхай. І
радій, що ти успадкував здорові коліна.
Я справді була суворою.
Але нарешті моє життя сповнене щастя.
І я злякалась, що ти забереш його в мене.
Я прагну того щастя… великою частиною якого будеш ти.
Хм. Я мушу поговорити з лакеєм. Нехай дивляться, хто ходить!
М-м-м.
Ходімо. Нас запросили на весілля.
Готові вдягати сукню?
Так, Варлі.
Наша найкрасивіша наречена.
Що з вами сталось?
Ваша Величносте, я вивихнула щиколотку, ганяючись за газетярем.
Он як. І що ви з'ясували?
Він сказав мені… Ну, він не знає, хто така Віслдаун, але каже,
що більшість його покупців живе у Мейфері.
Тож він думає… що… л-леді Віслдаун також там мешкає.
Дякую. Візьмемо до уваги.
Ваша Величносте. Я так довго міркував над загадкою
вашої авторки, і дійшов висновку,
що можливо леді Віслдаун,
зовсім і не леді.
Розумієте, Ваша Величносте, «леді Віслдаун» – це псевдонім…
І це наштовхує мене на думку, що вона – чоловік.
Дякую.
О, а це леді Берреґен, до якої на обід ми так і не прийшли.
І на наступний вона кликатиме ще більш завзято.
Угу.
Я саме так йому це і пояснювала.
-Оу… Добре. -Саме так.
Треба сказати Варлі.
І потім так і сталося
Така краса.
Люблю весілля.
-М-м. Наше було ідеальне. -Так… Я вас чудово розумію.
Ну починаємо.
Готова?
Вона зараз вийде.
А-а-а.
О-о-о.
Глянь, які милі.
Скоро і ми… будемо.
Любі мої, ми зібралися тут перед лицем
Господа і його пастви, щоб об'єднати цього чоловіка
і цю жінку у священному союзі.
Чи хочеш ти, щоб ця жінка стала твоєю
законною дружиною, щоб жити разом у священному шлюбі?
Чи покинеш ти усіх інших, зберігаючи себе тільки для неї,
поки смерть не розлучить вас?
Я, Колін Бріджертон, беру тебе, Пенелопо Фезерінґтон,
за свою законну дружину, щоб кохати й оберігати.
Я, Пенелопа Фезерінґтон, беру тебе, Коліне Бріджертоне,
за свого законного чоловіка, щоб кохати й оберігати.
Цією обручкою я присягаюсь.
Своїм тілом я поклоняюсь.
І з'єднавши ваші руки, я оголошую вас чоловіком і дружиною.
В ім'я Отця, і Сина, і Святого Духа. Амінь.
Мама, ти себе перевершила.
Подобається?
Це дійсно… чарівно.
Вітаю, Пенелопо. Ти справді… винятково гарна наречена.
О.
Тепер скажи, що ти справді вважаєш.
Я саме так і вважаю.
Дякую.
-Ідіть. -Мерщій, я все покажу.
Це було найпрекрасніше весілля.
Дякую, Гіацинто.
І Пенелопа була незрівнянна. Чому такий похмурий?
А це…
Це весільний сніданок.
Ми з Маркусом прийшли разом, та нас швидко розлучила величезна маса гостей.
А ви вже в кращому настрої.
Саме так. Після примирення стає легше.
Можливо, варто спробувати.
Я саме збиралась.
У тебе все добре?
Кхм.
Я бачив, як ти розплакалась.
Бо втратила ще одного друга через одруження. Або це пил.
Кого з братів і сестер ти любиш найбільше?
Ґреґорі, звісно.
О. Справедливо.
Та я знаю, що у твоєму серці достатньо місця
для всіх нас. Любов не знає меж, Елоїзо.
Твоя дружба з Пенелопою — це велике щастя. Власне, як і ваша з Коліном.
Кхм. Як тут багато пилу.
Даруй мені. Я пошукаю шампанське.
Ваш чай, міс.
Допоможеш мені?
Ми постараємося прийти.
Так, неодмінно. Гарного свята.
Містере і місіс Мондріч?
Так.
-Коли нам востаннє писала Едвіна? -Після нашого повернення.
Вона пише, що її новий чоловік не тільки навчається,
але й виховав у ній любов до природи.
-Це точно вона? -Шокує, я знаю. Вона навіть їздила верхи.
Я так заздрю їй. Якби ти тільки знав, яке це неповторне місто.
Я вже так давно не була в Індії.
Хотів би її побачити.
Власне, можна було б. До народження дитини.
-Зараз? -М-м.
Я, звісно, хочу з тобою поїхати, та це займе місяці.
Якщо поїхати зараз, у нас буде час підготуватися до пологів.
Слухай, я знаю, як ти любиш наше життя. Ти стала частиною,
влилася в нашу велику родину.
Та я відчуваю, що чогось бракує.
А як же твоя матір? Вона пропустить народження нашої дитини.
Наша дитина… все одно буде Бріджертон.
Та я хотів би, аби вона знала, що вона також і Шарма, знала свою історію.
І для мене важливо, щоб ми могли поділитися цією історією
з нашою дитиною… разом.
Матір зрозуміє нас. Та й ми повернемось.
Не змушуй мене кохати тебе більше, я цього не витримаю.
-Все дуже гарно. -Дякую.
Щасти вам.
Кхм. Пенелопо, тобі подобається?
Дуже. Усе це дуже хвилююче.
Ну, так. Весілля не для молодят. Навіть якщо між подружжям все добре.
Дякую. Що дозволила мені розібратися самій.
Ну, весілля саме не влаштується. Я не встигла втрутитись.
Хай там як… Я знаю, що ти пройдеш це. Важливіше те, що ви одружені.
-Може, ми… -Я…
…Може підемо далі? Я так довго підпирала стіни, що…
Більше не хочу цього.
І куди ти пропонуєш піти?
Можливо… на центр?
Я вже не маю сил зустрічати гостей.
А танцювати?
-Це весільний сніданок. Ще сонце не сіло. -Я в курсі. Та я хочу
потанцювати з чоловіком при світлі дня.
Ми танцювали в церкві – можна й тут.
Ну гаразд.
Можна запросити вас на танець?
Лорде Кілмартін. Ви це несерйозно.
А чому б і ні?
Я не думала, що ви танцюєте.
Це можливо. Та, мабуть, нам варто обом почати заявляти про себе.
Леді Бріджертон.
-Дякую за запрошення. -О, лорде Андерсон, я
рада, що ви прийшли до нас.
І… разом з сестрою.
А. Так. Ми владнали всі справи. А ви?
Я щиро вірю, що мої справи також скоро владнаються.
-Він перейшов межі. -О, як на мене, гарно танцюють.
Ні, не вони.
Наша родина щаслива і згуртована.
Не сприймай це як належне.
Її Величність Королева.
О, це королева.
Що вона тут робить?
Леді Фезерінґтон.
Ваша Величносте.
Кожен, хто не є Бріджертоном, може піти.
Зараз.
Поняття не маю.
Пенелопо. Ти тепер Бріджертон.
Дехто із вас дещо ховає.
І я не піду, поки ця людина не вийде і не зізнається.
Що довше ви зволікаєте, то більше моє роздратування.
Зробіть крок. Зізнайтесь.
Це я. Я дещо приховую.
Ви?
Так. Я заручена з лордом Кілмартіном.
Мені лестив інтерес Вашої Величності до моїх перспектив, – настільки,
що я не насмілилась заявити про себе. Та я кохаю лорда Кілмартіна.
І планую вийти за нього.
М.
Із… вашого благословення, звісно.
Це не велика таємниця, міс Франческо.
Ваші романтичні почуття були очевидні вже деякий час.
Можете побратись без мого благословення.
Та я прийшла сюди не тому. Я шукаю тут Віслдаун.
Я знаю, що вона в цій залі. Торік я була дуже близько.
Як це спокусливо. І тепер саме коли Каупер публікує
брехню про вашу родину, раптом Віслдаун кидається писати.
Звісно, вона підозрювала, що міс Каупер збиралась публікувати.
Це те, що виманило її зі схованки. Але нащо? Бо вочевидь, вона одна з вас.
Ваша Величносте.
Запевняю, якби таке відбувалося у моєму домі,
я знав би. І поклав би цьому край давним давно.
Ну гаразд.
Один день ще можете мовчати.
Та я змушу вас говорити.
Я не знала, чи допоможе чи зашкодить це, якщо я скажу.
Я радий, що ти змовчала.
Та, безумовно, це знак, як нам далі із цим бути. Саме час кинути своє писання. Так?
-Коліне, я… -Вона тебе викриє. Рано чи пізно.
І поки ти Віслдаун, ця брехня нависатиме над нами всіма.
Тобі відомо, як це, коли ти ніде в світі не можеш бути собою?
Ти не можеш знати цього, тому що ти не жінка.
Ти маєш вибір бути тим, ким ти сам захочеш,
тоді як єдиний шлях жінок — це приховувати ті грані себе,
яких світ не сприйме.
Я Віслдаун. Цього не зміниш.
Я не можу цього прийняти.
Сьогодні наша шлюбна ніч.
Я заночую сьогодні на канапі.
Пошукаю карету.
Все буде добре. Побачиш.
-… О, це правда… -Сьогодні ти особливо гарна.
Містере Бріджертон.
Бенедикте.
Радий знову вас бачити.
А я – бачити вас. Обміркував вашу пропозицію.
І?
Ну…
ДРУКАРНЯ «В. СМІТ І СИНИ»
Вітаю, мем. Вам підказати дорогу?
Ні. Я по свою платню. За «Віслдаун», що вийшов тиждень тому.
Рукопис із маєтку Каупер?
«Віслдаун» не було минулого тижня. І перед цим теж.
Гаразд. Я вже була в трьох друкарнях. Мусить бути десь іще.
Ви ж не вона, чи не так? Я-я-я завжди хотів зустріти її.
Мій попередній майстер друкував для неї. Він казав, що вона рудоволоса.
О? Що ще він казав тобі?