Доброго ранку. Як спалося?
Тривожно.
-Я на сніданок у маєток Бріджертонів. -До нас моя мама їде.
От і побудете з нею… віч-на-віч.
-Ні, можеш не їхати. -Я хочу.
Мем, до вас гостя, у вітальні.
Ем… Я не готова. Подай їй чай.
Е.
Вітаю, мама.
Крессідо?
Доброго ранку. Гарна була перша шлюбна ніч?
Що ти тут робиш?
Просто прийшла в гості… до знатної леді Віслдаун.
Я знаю твій секрет.
Хай що ти там думаєш, це не так. Краще тобі піти.
А знаєш, якщо добре подумати, …усе стає на місця.
Ніхто тебе не запідозрить, тому що ти геть непримітна.
Цей зляканий погляд.
Не встигаю ним натішитись, на жаль. Адже я під замком, чекаю,
коли тітка Джоанна забере мене до села.
Їдеш від нас?
Так. Але не до тітки Джоанни.
Розумієш, ти заплатиш мені вдвічі
більше за винагороду, щоб я могла влаштуватися за кордоном.
Або я розповім усім, ким ти є насправді.
Тобі не повірять, Крессідо. Твоя репутація зараз гірша, ніж будь-коли.
Міс Каупер.
Леді Фезерінґтон. Ми з Пенелопою саме говорили про те, чи мені можна вірити.
Зараз і дізнаємось.
Ваша донька, як відомо, дуже любить писати.
А ще вона така непримітна, що може зникати з поля зору
на тривалий проміжок часу.
А всі, кого вона вважає ворогами, зрештою, були знеславлені у пресі.
Тепер запитайте себе: як ви так довго не здогадувались,
що вона справжня леді Віслдаун?
Ти заплатиш всю суму, або я відкрию правду усій знаті.
Усього найкращого, дами.
Пенелопо?
БРІДЖЕРТОНИ
Скажи, що це неправда.
Цього разу Крессіда не збрехала.
На кожному балі завжди ти рано чи пізно зникала.
Я думала, тобі якоїсь миті уривається терпець, але тепер побачила, якою дурепою
-я була. -Мама…
Які жахливі речі ти писала про сестер, чи про мене, чи про саму себе.
Я всіма доступними мені способами намагалася врятувати нас із прірви,
проте під одним дахом зі мною моя кровинка весь цей час нас туди затягувала.
Як ти могла, Пенелопо?
Коліну про це відомо? О.
Що ж, не можна, щоб він знав про останній скандал.
Якщо містер Бріджертон дізнається, що ти наразила себе на шантаж.
Він матиме привід для анулювання, і кожен єпископ це схвалить.
Мама, я не хочу більше брехати. Я йому зізнаюсь.
Я тобі забороняю. Та звісно, моє слово для тебе нічого не важить.
Я перевдягнусь.
Сьогодні ви граєте абияк, леді Денбері. Тож гра триватиме недовго.
Останнім часом Її Величність досить відверта у своїх звинуваченнях.
Я чекала, коли ви про це запитаєте. Адже ви так сильно любите Бріджертонів.
Та на мій погляд, це не звинувачення. Це була правда.
Я близька до викриття леді Віслдаун як ніколи.
І що ж ви зробите, коли це нарешті станеться?
Я стану переможницею.
А далі? Накажете їй більше ніколи не писати? Чи кинете у темницю?
До чого ви хилите, леді Денбері?
Коли Віслдаун почала писати, я припустила, що це впливова особа серед знаті.
Та в останніх випусках я побачила, що їй притаманна вразливість,
і є певне бажання до пошуку себе.
Вам відомо, хто така Леді Віслдаун. І мабуть,
тому ви так палко відстоюєте Бріджертонів.
Я натрапила на її слід.
Я вам лише кажу, що, можливо,
леді Віслдаун і не хоче перемагати
вас у цих інтригах.
І напевно, вона намагається хоча б… залишитися на полі. Як вразлива учасниця.
Відчуття, з яким і ви знайомі, мабуть?
Хіба що дуже давно.
Могли б поставити мені шах і мат, леді Денбері.
Авжеж, могла б. Але в такому разі гра закінчилась би.
І ми втратили б до неї інтерес.
Вже час готувати осінній гардероб.
Це тому ти більше не чхаєш, Альбі? Тому що настало похолодання?
Це не сезонне. У мене нервове чхання, притлумлене нашим подружнім щастям.
Я ледь жива від холоднечі. Тепер мушу терпіти ваші пестощі?
То їдьмо додому, кохана.
Все одно ніхто й не помітить. Пенелопа зі своїм Бріджертоном…
І ми – вже вчорашній день.
Але що більше ростимуть животики, то більший інтерес буде до нас.
Ти коли-небудь бачила леді з малюком на балі, Філіпо?
Ну… ні.
Тому що коли в жінки вже видніється животик, вона рідше з'являється на людях.
Я от, приміром, не хочу, щоб про мене забули.
Я зроблю все, щоб ти уникнула такої участі.
Добре. Бо Філіпа і я влаштовуємо бал…
-…Де все буде… пурпуровим. -Й жовтогарячим!
Ще буде… кришталь, і золото, і тисячі квітів.
А також комахи!
А може… ми кошторис складемо?
Авжеж. Адже грошей потрібно багато.
Не рано нам з'являтися вдвох?
Королева знає про заручини. Немає сенсу це приховувати.
І каже, що хтось із нас — Віслдаун.
А я, як матріарх нашої родини, як ніхто інший знаю, що це не так.
І найкраще, що ми можемо наразі, – це бути серед людей.
Ми нічого не приховуємо – нехай це всі бачать.
Можливо, наша незворушність переконає королеву,
що її звинувачення неправомірні, дай Боже. Тож вперед, їжте. М?
Бачите? Ми як чесна та добропорядна сім'я смакуємо морозиво, плануючи весілля.
Адже весілля ще буде?
Е, авжеж.
Тільки є «але»: ми з Джоном хочемо отримати
дозвіл провести просту, невелику церемонію вдома.
А потім ми переїдемо до
родинного маєтку Джона.
Щоб уникнути подальших випадів королеви.
Так, я… гадаю, так навіть краще.
І я припускаю, ваш маєток в Оксфордширі не далі,
ніж за день їзди звідси?
Власне… ми хотіли б переїхати… й оселитись у Джона… в головному маєтку.
В Шотландії? Е-м, де це, нагадайте?
-Ближче до кордону? -Е, ні. У горах. Проте, це
не так далеко від Глазго.
Туди їхати тижнів зо два, напевно.
О, тому мені там і подобається. Бо відстань дарує справжнє відчуття тиші.
А я так хочу тиші.
Ох.
Кхм-кхм. Як ти тут?
Намагаюсь не думати про вчора.
Зате мама була в захваті, що до нас прийшла королева.
М-м.
Із сім'єю все буде гаразд.
Ти в це віриш?
Королева казала, що я – Віслдаун – і живу якось.
М-м.
Хоча й не без шрамів.
Нехай ваш шлюб їх не лишає.
Ти зрештою владнаєш проблеми із…
…Пенелопо. Що ти тут робиш?
Я… очікував зустрітися не раніше ніж увечері.
Вона знає, Коліне. Можеш не ховати свого гніву.
Е, може, не варто вести бесіду в присутності міс Бріджертон.
Їй також усе відомо.
Чарівно. Весь Мейфер дізнався раніше, ніж твоя рідна мати.
І чому ми раптом про це говоримо?
Тому що Крессіда мене викрила.
І вимагає десять тисяч фунтів.
-Ти, мабуть, жартуєш. -Як вона дізналась?
Цього я не знаю.
І це не суттєво. Якщо вона знає, ми не дозволимо їй розповісти.
Я не прошу допомоги. Я хотіла бути чесною.
Не ти вирішуєш, як нам бути.
Якщо міс Каупер поширить ці плітки, це заплямує ім'я Бріджертонів
– та всю родину.
І мою дружину ніхто не шантажуватиме.
-Яке полегшення це чути. -Ні, ні, це мило, Коліне, та…
…Я маю гроші.
Ти так багато заробила?
Навіть більше, якщо чесно.
Увесь цей час?
Ти не даси міс Каупер жодного пенні.
-Але, Коліне, це мій… -То, може, ви
заплатите, містере Бріджертон?
-Ні, він не може. -Ніхто не платитиме.
Тоді що ти пропонуєш?
-П-прошу, дай мені… -Я не коритимусь міс Каупер.
І завтра ж навідаюсь до неї.
Доведу їй, що такі дії руйнівні для всіх нас, і є лиш один вихід.
Містере Бріджертон.
Леді Каупер.
Залиште нас удвох, будь ласка.
Хай там що кажуть люди, ви ображаєте мене, якщо вважаєте нашу сім'ю недобропорядною.
Мама, залиш нас.
Це вже не має значення. Будь ласка.
Я даю вам п'ять хвилин.
То ваша мати не знає про ваші погрози моїй дружині?
Я вже не вірю нікому, окрім себе.
Вам, мабуть, самотньо.
Я відчув на собі що таке самотність. Під час своїх мандрівок.
Бідний містер Бріджертон.
Поїхати на континент, побачити світові пам'ятки – лише чоловіки так
-можуть. -Хм. Говорите як Елоїза.
Ваша правда. Це привілей – подорожувати.
Але торік найбільше я хотів почути звістку з дому. Від Пенелопи, зокрема.
Та вона не відповідала. Як і всі. Якщо чесно.
Здавалося, всі зайняті своїм життям, в якому мені немає місця.
Тож, я спробував видавати себе за людину без власних потреб.
Це не той шлях, який я радив би.
Містере Бріджертон, я розгубилась.
Ви прийшли, розраховуючи на моє співчуття. Але рахунки виставлятиму я.
Я не співчуття прошу. Я чекав милосердя. Пенелопа не лиходійка.
Повірте, я розумію, чому ви ненавидите Віслдаун.
Її слова різкі та болючі. Та все ж, читачі їй платять,
щоб читати про себе раз-поза-раз.
Я не бачу в вас ненависті до Віслдаун. Скоріше, ви їй заздрите.
Це не так.
Маю на увазі, є Віслдаун, а також є Пенелопа,
яка пережила таку самотність, якої жодному з нас не осягнути.
Уявіть, вас так ігнорують, немов ви невидима.
Це не виправдовує її вчинків. Але дає зрозуміти,
що її газета лише віддзеркалює довколишню жорстокість. Яка, гадаю,
вам також знайома.
Пенелопа картає себе за те, що з вами сталось.
Вона не глумилась із вас у минулому випуску.
Якщо навіть вона над вами змилувалась, думаєте, всі інші вам не пробачать?
І, перш за все, батько радітиме вам у Лондоні,
коли все мине. Сімейна любов довговічна.
В цьому головна відмінність між нами.
Ви точно знаєте, що сім'я завжди на вашому боці.
Ми різні, містере Бріджертон, і цього не змінити.
Міс Каупер. Міс Каупер.
Міс Каупер! Ви не маєте доказів. Це обман. Вам не повірять.
У мене є підмайстер друкаря, який все підтвердить.
Й охоче зустрінеться зі справжньою Віслдаун.
Даю вам час до балу Денкворта-Фінча. Або платите, або я всім розповім.
І власне, зважаючи на відсутність підтримки
мене у майбутньому, мабуть, я не так вже й багато прошу.
Лиш трішечки більше коштів, щоб провести бал сезону.
І будуть маленькі створіння із лапками.
Ти нас обділила. Весілля Пенелопи дорожче, ніж наші.
Тому що ви вийшли заміж за нетитулованих містерів, а Пенелопа – за дуже багатого
-Бріджертона. -Який точно подбає про
тебе на схилі років.
Який сенс бути такою скнарою? Впусти нас.
Зараз ви невчасно. Я чекаю гостя.
Кого?
Не бійтеся, дами.
З-поміж усієї прислуги в Лондоні я найкраще
вмію робити більше з меншими витратами.
Зате сестри зрадіють, що я сама собі яму копаю.
Позитивне мислення дає кращий результат.
-Колін буває переконливим, коли захоче. -Не він мене зараз лякає.
В Крессіди буває просвітлення. Може, й сьогодні було.
Вона тобі подобалась? Чи ти лиш хотіла покарати мене?
Я не настільки мстива. Та з нею було добре на початку.
Хоча, можливо, перші етапи знайомства затьмарювала
крихточка мстивості.
Розкажи, що читаєш.
Я боюсь, не вдалось.
І. сума тепер подвоїлась.
-Двадцять тисяч фунтів? -Сказилась дівка.
У мене стільки немає.
Це не все. Вона вимагає, щоб у своїй газеті ти відновила її репутацію.
Я прошу пробачення, я… Здається, все тільки погіршив.
Я сама в усьому винна.
Що нам робити?
Пенелопа мала рацію. Краще б ми відразу заплатили.
У мене є гроші. Але… Бенедикт має підписати дозвіл на такі витрати.
Ви розказали про Пенелопу братові?
Ні. Я… придумаю для нього якесь пояснення.
Ми нікому не скажемо, хто вона.
Що ж. Я впевнена, Каупер просто хоче,
щоб ти написала кілька схвальних слів про її красу та шарм.
Не надто щасливий фінал.
Не слід було чекати більшого від Крессіди.
Я дуже вдячна за твої старання.
Дякую.
Отже-е, її Величність все ж таки відмовиться від своїх намірів?
Я маю надію, що вона відволічеться на щось інше. О, і до речі…
М-м. М.
Який міцний.
Лише в шотландців можливий такий напій.
Необхідність, щоб виживати в холоднечі.
О, я й так боюся, а ви ще більше мене лякаєте.
Дарма ви, Вайолет.
Франческа знайшла в собі внутрішню хоробрість.
Так, знайшла. І користується цим, щоб утекти якнайдалі від своєї матері.
Я привезла його із Шотландії багато років тому.
На початку він мав різкуватий післясмак. Проте, з часом розкрився інакше.
Досі страшно.
Я підтримаю вас, коли Франческа поїде.
-Та… мій брат також, якщо захочете. -Е, ми не мусимо говорити про це.
Але треба було б.
Лорд Андерсон довів, що він - взірцевий джентльмен.
-І… ну, якби ви дали своє благословення… -О, це не в моїй компетенції
– роздавати благословення.
Ви обоє дорослі. Вирішуйте самі.
Як-не-як, я до вас не зверталась по ваш дозвіл.
Раптом усе стало так легко.
Ви знаєте…? Так?
Я знаю те, що мій батько був чудовим. І що ви дуже хороша подруга.
І це усе, що я маю знати.
Мій брат також чудовий. А ви – хороша подруга.
Це все, що я маю знати. Також.
Та якщо він занапастить ваші стосунки, я виберу вас, а не його.
Я не втрачу вас через його дурість.
Нас тепер жодна жива душа не розлучить.
Так.
Уявіть нас трьох на балі. Як це можна пояснити, скажімо, вдові леді Челтнем?
Довелося б щось вигадувати.
-М-м. -Ти все одно бали не відвідуєш.
Дійсно.
Як ви терпите ці світські заходи?
М. Це через мій достаток любові. Любові до балачок.
І любові до розваг.
Особливо, до розваг у- трьох.
Добраніч, сер.
Я… я шукав ковдру для себе.
Добре.
Я на чаювання з мама перед весіллям Франчески.
І нам не доведеться їхати в одній кареті.
МІС БРІДЖЕРТОН
КОЛІН БРІДЖЕРТОН ПАРИЖ, ФРАНЦІЯ
МР. КОЛІН БРІДЖЕРТОН МАРСЕЛЬ, ФРАНЦІЯ
ЩИРО ТВОЯ, ПЕНЕЛОПА
Мем.
О, Пенелопа вже тут?
Я не можу більше його стримувати, мем. Той соліситор. Приїхав.
Тоді запроси. Мабуть.
-Леді Фезерінґтон. Волтер Д… -Волтер Дандас, есквайр – я пам'ятаю.
Гадаю, ви хочете привітати нас із тим,
що ми поріднилися із однією з найдостойніших
і найшанованіших сімей при дворі?
Шкода, але ні. Причини мого візиту геть не радісні.
Хоча, деякі люди кажуть, що зізнання в обмані дарує полегшення та спокій.
І авжеж, у вас достатньо доказів для звинувачень, які ви готові висунути.
Не тих доказів, які я шукав, ні, та навіть їх вистачить. А.
Гроші, які ви отримали у спадок від тітки Петунії.
Вельми цікаво, що вам дісталося таке багатство
саме після того, як Джек Фезерінґтон ошукав вас.
Та й сусіди тітки Петунії у Корнуоллі зі мною, здається, погоджуються. Адже з того,
що я чув, вона завжди жила в невилазних злиднях.
А хто сказав, що вона не була бережлива?
Жила скромно, щоби іншим більше дісталося.
Її кредитори. О, леді Фезерінґтон.
Я знаю, що ваші статки набуті завдяки шахрайській діяльності Джека Фезерінґтона.
І Корона, я гадаю,
погодиться, аби титул Фезерінґтонів
усе ж таки присвоїли…
більш добросовісній родині.
Я вже цього тижня передам свої висновки королівській владі. Хай щастить. А.
Пенелопо…
Це правда? Твої гроші – це гроші, які кузен Джек взяв у придворних?
Вони не потребують цих грошей так сильно як ми.
Ти обікрала їх!
А ти принизила їх! Ти вкрала їхню гідність.
Та ти…!
-І тому ми з тобою однакові. -Те, що вчинила ти, - це злочин!
Я пішла на цей вчинок, щоб захистити родину. Кого захищала ти своїм словом?
Себе!
О. А від кого?
Ясно.
Ти знаєш, як… …Непросто буває батькам.
Як виховувати доньок, коли все життя я тільки й чула,
що вся влада належить чоловікам?
А ти це все зробила цілком самостійно.
І я хоч і не схвалюю того, що ти написала за ці роки,
а найбільше шкодую про те, що я тебе не помічала.
Ми обидві… Ми зробили все можливе за тих обставин, в які поставило нас суспільство.
Гаразд.
Може, були інші шляхи, та… я їх не бачила.
Що напише леді Віслдаун про наше фіаско після того, як мене… розвінчають?
Вона напише усе, що я їй скажу.
Це велика сила.
Усе те, що ти зробила для себе.
Дякую.
Думаю, ми схожі більше, ніж я визнавала.
Якщо ми це переживемо…
…Ми станемо кращими.
О… Моя люба…
Мама.
Ти стільки краси та сяйва привезеш до Шотландії.
-Засмутилась, бо я їду? -Ні, звісно, ні. Я тільки… Ну, я геть
не думала, що ти так далеко житимеш.
-Ентоні й Кейт їдуть до Індії. -Так. Але ми тебе й так майже не бачили.
Або ти в Баті, у тітки, або на самоті, коли ти вдома.
Я боюся втратити тебе назавжди.
Мама… усе навпаки.
Іноді складно буває почути свій голос серед шуму цього будинку.
Тоді як із Джоном я чую себе знову і знову.
Я сильно вірю в те, що серед краси та спокою Шотландії
я нарешті пізнаю себе краще. Щоб і ти могла пізнати мене теж.
-Бо я понад усе хочу бути поряд. -А ти не шукала красу
та спокій в Оксфордширі?
Завелика спокуса навідуватися додому.
Але ж ти повернешся?
Авжеж.
Моя розумна, хоробра дівчинка.
Знаєш, коли я зустріла вашого батька…
Я тоді насилу вимовляла своє ім'я. Так ним захопилась, що затиналась на кожному
-слові… -Мама, я. я думала, ми пройшли це. Джон…
…Гарний чоловік і хороший вибір.
Я хотіла сказати, що тривалий час я щиро вважала,
що кохання має бути тільки таким, для всіх.
Раптовим, потужним, швидким.
Але ти показала мені, що є інший шлях. Що є щось прекрасне в неквапливості.
Ти в мене вже така мудра, незважаючи на юність.
Я думаю, тобі буде дуже добре в Шотландії.
Я беру тебе за свою законну дружину, щоб кохати й оберігати…
Віднині й повсякчас у багатстві і в бідності. У хворобі та здоров'ї.
Доки смерть не розлучить нас.
Я беру тебе за свого законного чоловіка. Щоб кохати й оберігати
віднині й повсякчас…
У багатстві і в бідності. У хворобі та здоров'ї. Доки смерть не розлучить нас.
Віднині живіть щасливо у священному союзі аж до останнього подиху. Амінь.
Або я досі під враженням від промови священника,
або лорд Андерсон захопився нашою мама.
Вона щаслива. Хто ми такі, щоб судити?
М-м. Він ніби непоганий. Нехай радіє, що Ентоні вже поїхав.
М-м.
Ти маєш дякувати Лорду Андерсону.
Я заміжня, і мама тепер знову може взятися за тебе…
-Ммм. -А він її відволікає.
Даруйте. Я піду привітаюся з місіс Мондріч.
Вітаю.
Гарна була церемонія.
-Я згодна з вами. -М-м. І значно
прекрасніша господиня маєтку.
-Ви лестите мені. -Я з вами щирий.
І так само щиро запитую… Якщо ваша ласка, я можу…
запросити вас на танець на наступному балі?
Ви про бал… е-е Денкворта-Фінча? Я, е, ну… ну… Так.
Е-е. Так-так, усе за етикетом.
Добре. Дуже добре.
Тост, якщо дозволите.
За мою прекрасну дружину. Бракує слів, щоб висловити своє захоплення.
За це ти точно будеш мені вдячна, адже я знаю,
як ти не любиш бути в центрі уваги надто довго. Тож натомість…
…Я промовлю кілька слів про твою сім'ю. Зокрема, про матір.
Леді Бріджертон, я бачу вашу щирість у Бенедикті. Чарівність у Коліні…
Вашу мудрість в Елоїзі. Та виразність, яку ви прищепили Ґреґорі й Гіацинті.
І зараз, коли я відчуваю величезну вдячність за дружину, я так само вдячний
-долі за чарівну жінку, яка її виховала. -М.
Дякую вам. Вам усім. Від щирого серця.
О Боже.
А. Пробачте. Я не хотів, щоб ви лили сльози.
-Гіацинта й без вас завжди плаче. -А.
Колись і в тебе буде серце.
-Мама, зіграєш зі мною дуетом? -О, Святі небеса.
Зараз? Я сто років не грала.
Востаннє я тебе розчулила до сліз, коли тільки починала грати.
Я тоді також ридала від жахливих комбінацій акордів.
Ха-ха-ха. На щастя, мама мене не покинула.
М-м.
-А я не покину тебе зараз. -Це що, погроза?
-Дякую. -Щасти.
-Я візьму. -Дякую.
М-м…
Браво!
На біс! На біс!
-На два слова. -Дякую, Джоне.
Якщо це щодо грошей для міс Каупер, я поговорю з Бенедиктом увечері.
-Не хотів турбувати посеред весілля. -Добре. Нічого йому не кажи.
-Час добігає кінця. -Ти не брехатимеш через
мене своєму брату. Твоя сім'я…
…Якою ти люб'язно поділився зі мною, неймовірна.
Тепла й чудова, й не заслуговує, щоб її ошукали.
Я не дозволю, щоб моя брехня пішла ще далі.
-То як тебе рятувати? -Кохай мене. Ти вже й так багато мені дав.
Ти навчив добиватись свого, ти… показав, що я вмію отримувати задоволення, проте…
Я не за ці досягнення тебе кохаю.
А за щирість… за співчуття… твоє піклування.
Залишайся собою завжди, Коліне.
Не треба мене рятувати. Я прошу лише бути поряд.
Обіймати. Цілувати.
-Я цього… понад усе хотів би. -І що ж тобі заважає?
Я не знаю.
Та я знаю інше. Міс Каупер ніколи не вгамується.
І допоки ти бережеш цю таємницю…
-…Між нами завжди щось стоятиме. -Я знаю.
Можливо, це вихід.
Про що ти?
Для Вас лист, Ваша Величносте.
Коліне?
Я отримала лист від твоєї дружини.
Тобі краще сісти.
Воно й не дивно, що вона такою стала. У вас страшна задуха.
Ти права, сестро. Цим дружина займається.
Я вже навіть забула, яка це нестерпна жінка.
Я нікуди з нею не поїду.
Ти не маєш вибору, Крессідо.
То он якої долі ти мені бажаєш?
Підведися. Представся, щоб я оцінила, із чим мені працювати.
Звісно, тітонько. Вже завтра це все буде неважливо.
Покоївка сказала піднятись.
Це вже не зустріч, а привілей.
Ти гарний, як завжди.
М-м.
А… Пол прийде до нас?
Я гадаю, сьогодні він деінде.
-Ну звісно. -Хм.
То запросимо до нас когось іншого? Хм?
-Я хочу бути чесною. -Угу.
Хоч утрьох мені й подобається, я сподівалася, що сьогодні нас буде двоє.
-Угу. -О.
Невже Пол тебе не задовольняє?
Навпаки. Дуже сильно, та наші з ним стосунки дружні, і я… Схоже, я…
…Я починаю з тобою зближуватись. Ти більше ніж друг.
Твоя… відкритість, «достаток любові».
Ти перший, хто так сильно схожий на мене.
І… я замислилася, а якби ми дозволили собі дещо серйозніше?
Тіллі… ти неповторна жінка.
Проте.
…Я не впевнений, що я хочу чогось серйозного.
А це… через Пола?
Ні. Пол чи… Патриція, чи… Поллі, Пітер – чи всі за раз.
Після того, що в нас було, і відколи я тебе знаю…
Я раптом збагнув, як добре бути вільним.
Ти відкрила мій світ.
І я не готовий його закривати. Поки що.
Я думав, ти така сама.
Вже ні.
Бо більше не хочу ділитись тобою.
Я здивована як і ти.
Я поважаю твої бажання.
Але знай, що навіть розваги можуть виснажувати.
Приємно бодай раз… бути чи хотіти бути з кимось.
Дякую, що нагадав, що це можливо.
Як приємно тебе тут бачити.
Насправді це так звично для мене: що я гойдаюся туди-сюди,
не рухаючись у тому чи іншому напрямку.
А куди ти хотіла б піти?
Зараз я… хочу бути з сім'єю, поки питання Віслдаун не закриється.
Закриється. А далі?
Та будь-куди – чесно. Я провела майже все життя або в Мейфері, або в Обрі-Голл.
Аби змінювати цей світ, мені потрібно спочатку побачити його.
Зустріти людей не з родини, і не дебютанток на шлюбному ринку.
Ти… знову хочеш змінити світ?
Я думав, ти вирішила до нього адаптуватися.
М-м, із цим я точно покінчила.
Оце вже ти.
Мовчиш, бо знаєш те, чого не знаю я?
Ні. Однозначно.
Повір мені… що більше дізнаюсь, то більше розумію, як мало знаю.
Відчуття…
…Ніби те, що я дізнаюся згодом, мене змінить назавжди.
Я повністю згодна з усім, що ти кажеш, бо я геть не розумію, що ти маєш на увазі.
М-м.
Та одне я точно знаю.
Не можна, щоб ми знову так надовго віддалялися,
аби потім зустрітись на цих гойдалках – абсолютно розгубленими.
-Ти дуже гарна. -Але це все даремно. Я ж знаю,
яке розчарування там чекає на нас.
Я впевнений, Варлі дуже старалась.
Ох! Вона знайшла страусине пір'я!
І пурпурові орхідеї!
Філіпо тут цілих… один, два, три, чотири… вісім музикантів!
Ми їх дістали?
Дістали.
Філіпо. Ти як дитинча, якому дістався перший шмат торта.
Мама! Дякую!
Тільки… за що ти дякуєш?
Адже це ти заплатила за усе.
Мама сказала, це буде найкращий бал, який Мейфер тільки бачив.
М.
Будь ласка.
Дякую.
Дуже гарно. Я вами пишаюся.
Яке оздоблення.
-І все ж таки ми молодці. -Я думав, буде…
БАЛ ДЕНКВОРТА-ФІНЧА
Так! Ми тепер з вами…
М-м.
Вітаю.
-Подивіться на стелю. Просто прекрасно. -Краса неймовірна.
О!
Вітаю, мілорде.
Я вас залишу.
-І обов'язково жовтогарячий. -А як вам наші вісім музикантів?
Якщо ми востаннє серед знаті, принаймні, Пруденс і Філіпа насолоджуються життям.
Так, ми придумали.
Ваша Величносте!
Пробачте, Ваша Величносте.
В нас немає крісла для вас, бо ми не думали,
що ви приймете наше запрошення.
Не за вашим запрошенням я прийшла сюди. Затихніть.
Внаслідок моїх невтомних пошуків, які загнали її в нестерпне становище,
я отримала лист на початку тижня… від леді Віслдаун.
Закликає мене до милості, забажала звернутися до вас особисто.
Щоб заявити про себе публічно, перш ніж я винесу свій вирок.
Тож я тепер передаю слово… самій авторці.
Не йому.
Перепрошую.
Їй.
Вітаю. Усіх.
Або краще сказати «мої найдорожчі читачі»?
Я знаю, що вам через мене було не до сміху.
На початку я не думала, що мою писанину сприймуть серйозно.
Бо хто я така? Адже мене ніколи не сприймали всерйоз.
Я тільки тепер збагнула, наскільки поширене це відчуття.
Коли ти юна леді, яку ніхто не слухає.
Я писала про вас, бо я захоплювалась вами. Ви живете життя так відкрито.
І пишучи про вас, я раптом відчула, що я також жива. Я мала владу.
І кожен з присутніх, хто знає, що це за відчуття – погодиться, що це може п'янити.
Та я не впоралась із цією владою. Легко було писати наклепи з тіні,
де мене ніхто не бачить.
Тепер знаю, скільки треба відваги, щоб прожити життя, не ховаючись.
Відверто визнати свої слабкості. Щоб усі бачили.
І знайте, незалежно від наслідків, цінність має одне.
Ми всі говоримо. Пліткуємо.
Плітки - це інформація. Це наш зв'язок.
Особливо для тих, про кого так мало говорять.
І я більше не можу приховувати найважливішу інформацію. Мою особистість.
Саме тому я дуже вдячна нашій королеві…
Яка своїм хитрим планом змусила мене вийти з тіні.
Якщо вона дозволить мені продовжити… я відповідальніше ставитимусь до свого пера.
В цьому моє прохання… і моє каяття.
Яка смиренність. Та чи вона збережеться – ще побачимо.
Що за життя в якому немає пліток?
Неймовірно.
Давай, Варлі! Комахи!
-Я не знала, що будуть метелики. -Як я й казала – комахи.
Ти… ти… генійка.
Я знаю.
На танець?
Ви «не терпите брехні»?
Леді Денбері.
Ваш останній випуск. Гарна здогадка Королеви,
що Віслдаун – хтось з Бріджертонів, що захищає своїх…
Та я досить добре знаю цю сім'ю, щоб розуміти, що це не вони.
На світі є лиш одна особа, яка любить Бріджертонів більше, ніж я.
Ви знали, що це я.
Хм, здогадувалась. Ви тут не єдина, хто вміє берегти таємниці.
Я… дуже чекатиму продовження. Хм?
Ти чарівна.
Без твоєї підтримки нічого б не вдалось.
І Королеви.
Так. З її згоди ми скажемо соліситору, що ті гроші - з гонорарів.
Він не матиме доказів. Час ставати кращими.
Моя доня.
Вітаю.
Дякую за той лист.
Не думав, що в мами так швидко настане шок.
І також… таке захоплення.
Я знаю, що вона пишається.
Про дещо я в ньому змовчала.
Що не заперечуватиму проти анулювання.
Я не хочу, щоб сьогоднішній день завдав шкоди тобі чи вашій сім'ї.
Навіть королева прийняла тебе.
Поки що. Як і всі інші – привселюдно, та…
Віслдаун засмутила багатьох, хто цього не пробачить.
У майбутньому може бути нелегко.
Пен, відколи я дізнався, що це ти Віслдаун, я зробив усе можливе,
щоб відділити тебе від неї.
А нещодавно я повернувся і прочитав усі листи, які ти писала мені.
Бо їх я завжди чекав і читав найбільше. І я збагнув…
Ти – вона.
У вас завжди був один голос. Неможливо відділити тебе від Віслдаун.
А після того, що ти зараз сказала.
Я вже не хочу. Бо, ти мені вибач, це було, збіса чарівно.
І правду кажучи, я…
…Я навіть заздрив тобі. Твоєму успіху.
Твоїй хоробрості. І зараз мені не віриться,
що жінка з такою хоробрістю кохає мене.
Щастить же мені стояти тут поруч і вбирати бодай крихту твого світла.
Якщо моє єдине призначення - це кохати таку жінку, як ти…
…Тоді я буду дійсно задоволеним чоловіком.
Я тебе кохаю. Ви чудова людина, містере Бріджертон.
І я тебе кохаю.
Що ж… я матиму за честь потанцювати з вами, місіс Бріджертон.
Здається, всі щасливі.
Ще й які.
А ти?
Я просто рада… бо мені спала на думку геніальна ідея. Тобто, прохання, радше.
-І що це за прохання? -Забереш мене до Шотландії?
Мама зрадіє, що я за тобою наглядатиму, та насправді,
я просто хочу трохи пожити за межами нашої бульбашки…
Мати пригоди. Я не можу змінити світ, не побачивши його.
Я обіцяю вам не заважати. Що скажеш?
Якщо житимеш в іншому крилі замку…
Ми будемо жити в справжньому замку?
"Ми"?
А.
Елоїза попросилася з нами.
-Якщо це вас не обтяжує, мілорде. -Анітрохи. Це чудова новина.
І, на щастя, моя кузина нарешті прибула і складе нам компанію.
А.
Маю честь вам представити…
Мікаела Стерлінґ.
Попереджаю: вся гидота, яку говорив про мене Джон, це брехня.
Правда ще гірша.
А ви, мабуть…?
Я… Ну, я… Франческа Бріджертон. Кілмартін. Кілмартін. Тепер уже.
Приємно познайомитись.
Мій найдорожчий читачу. Я раптом усвідомила, що мені бракує слів.
Моя стриманість зумовлена не бажанням захистити будь-які ризиковані зв'язки…
Хоча, я чула, як дехто вже перешіптувався. Моя стриманість йде суто від радості.
Приношу щирі вибачення всім, хто вважає, що ваша скромна авторка їх образила.
Бажаю вам усього найкращого.
Я сумуватиму.
Це тільки на рік.
Хм.
Думаєш, мама дасть мені пропустити її бал-маскарад?
М-м, це навряд.
Я теж приїду. Сховаюся за маскою, уникаючи поважних жінок, як чуми.
Мені доведеться зробити те саме.
Хм.
Настав час зазирнути в майбутнє. Хай яке воно є.
Обов'язково писатимеш.
-Дуже чекатиму від тебе листів. -Ваша авторка добре знає, що не варто
робити жодних прогнозів на майбутнє.
Сподіваюсь, вона покличе нас в гості.
Можливо, й ми відважимось до вас у гості? М?
Мені вас бракуватиме. Чекаємо наступного року.
-Ви чарівна. -…Одразу, як приїдемо.
-Елоїзо… -Проте, з кожним фінальним розділом
-історія стає багатшою та глибшою. -Вже час.
Гаразд.
Це була неабияка подорож, яку ми здійснили разом.
І тепер я з важким серцем пишу останнє, неймовірно коротке речення
як леді Віслдаун.
На все добре.
-Хто найсолодша дитинка? Ти. -Так.
-Привіт. Ку-ку. -Ти такий гарний. Так і
є. Ходи до мами, ходи.
Я досі до кінця не вірю, що в тебе хлопчик. Спадкоємець.
Новий лорд Фезерінґтон такий гарний.
Хм. Це в нього від батька.
Твій татко завжди приваблював мудрим словом і спокусливою усмішкою.
Кажеш, у мене чарівна усмішка?
А я рада, що в нас донечки.
Я впевнена, вони вдало вийдуть заміж.
Я думаю, Філомена одного дня стане
великою письменницею,
без допомоги чоловіка.
Бо в цій сім'ї так заведено.
Я не зміг би написати книжку без допомоги тітоньки Філомени – Пенелопи.
Чарівний.
Краще, ніж я очікував.
А до такого хіба вже доріс?
Так.
Принесли! Я взяла для всіх.
-О. Дякую. -О. Дай мені потримати.
-О. -І з відходом моєї літературної
персони на відпочинок я хотіла б офіційно представитися.
В минулому – тіньова квітка, нині – авторка колонки, оглядачка, володарка
-пера. -Покажи пальчиком.
Геть не унікальна, і все ж, зі своїми талантами.
І сподіваюся, любий…
…читачу, ви залишитесь зі мною,
щоб насолоджуватися наступним розділом нашої подорожі.
Щиро ваша, Пенелопа Бріджертон.