Naše pšenice je obzvlášť výjimečná
kvůli prostředí, ve kterém roste.
V horách našeho rodného města
jsou podmínky pro růst pšenice velmi drsné.
V zimě
sazenice pšenice pokrývá bílá vrstva námrazy.
Jiné rostliny pokryté sněhem zemřou,
ale pšenice ne.
Jak v teplejším počasí taje sníh,
pšenice roste lépe a sílí.
Pšenice je docela chutná.
Pšeničné nudle mají bohatší aroma.
Ve chvíli, kdy zvednete pokličku,
vůně nudlí naplní celou místnost.
I bez ochucení nudlí
můžete ocenit jejich zvláštní vůni.
Tradice moučné kultury trvá tisíce let.
Je to něco, o co v jádru nemůžu přijít.
Pšenice je pro mě neuvěřitelně drahocenná.
ŠÉFKUCHAŘŮV STŮL
V Londýně je čínské jídlo jednou z nejoblíbenějších zahraničních kuchyní.
Ale je to nereprezentativní vzorek rozmanitosti čínské kuchyně.
Jít z jedné provincie do druhé
je jako jít do jiného světa, co se týče jídla.
A pro Guirong Weiovou
to není jen obchod a vaření.
Je tu i kulturní poslání.
V Číně je opravdu jen málo šéfkuchařek.
Aby to zvládly, musí být lepší než ostatní.
Přesně jako Guirong.
Když sem přijela, neměla vůbec nic.
Neuměla anglicky.
A přesto zrovna otevřela svou čtvrtou restauraci.
V Londýně dala vědět o jídlech ze Si-anu.
Si-an, jedno ze starých měst na světě,
je kulturní křižovatkou Číny a pro gastronomii je velmi důležité.
Hedvábná stezka a muslimská populace v Si-anu ovlivnily jeho kuchyni,
jako jsou chuťové profily a koření, které používají.
Proto je hodně jídel, která tam uvidíte,
velmi specifických pro tuto oblast Číny.
Když Guirong vaří,
díky ní se přesunete do Si-anu.
Jedním stereotypem o čínském jídle je to, že všechno je o rýži.
Ale Guirong Weiová je ze severní Číny,
kde jde o pšenici.
Říkají tomu mien-š', moučná jídla.
To máte knedlíčky, chléb, nudle.
Si-an je známý svými nudlemi.
Mají desítky různých druhů,
někdy řezané nebo ručně tvarované nebo ručně natahované.
Si-anské nudle jsou v Londýně oblíbené,
díky úsilí Guirong Weiové.
MĚSTO SI-AN, PROVINCIE ŠA-AN-SI, ČÍNA
V Ša-an-si je asi 100 druhů nudlí.
Nejznámější jsou nudle Biang Biang.
Díky těmto nudlím porozumíte si-anské kultuře.
Protože jsem ze Si-anu a vyrůstala jsem tam,
mám povinnost pokračovat v tradici naší kuchyně.
Takže používám tradiční ruční techniku.
Původní aroma mouky by mělo zůstat.
Když jsem byla malá, babička a mamka mě naučily, jak dělat nudle.
Když s nimi prásknete o prkénko, udělají zvuk biang-biang.
Ten proces mě fakt baví.
Obvykle nudle ochucujeme
místním octem, cibulkou a česnekem.
Když koření polijete olejem,
uslyšíte syčivý zvuk.
Ty nudle vypadají nádherně.
Jsou pružné, jako by tančily.
Po prvním soustu vím,
že jedna miska stačit nebude.
Jsou měkké, žvýkavé a hladké zároveň.
Myslím, že se mi nikdy neomrzí.
Chci si-anské nudle šířit dál lidem po celém světě.
Doufám, že si-anské nudle poznají všichni široko daleko.
Je to moje povinnost.
NUDLE BIANG BIANG
Jedno čínské přísloví říká, „Šťastný život na nikoho nečeká.“
Měla jsem tvrdší dětství než moji vrstevníci.
Narodila jsem se v Číně, na jihu provincie Ša-an-si.
V naší vesnici bylo 800 lidí.
Celá vesnice byla velmi chudá,
a naše rodina patřila k těm chudším.
Byli jsme rolníci.
Každý rok naše rodina neměla dost jídla.
Jsem nejstarší dcerou v rodině.
Mám dvě mladší sestry.
Tehdy Číňané říkali,
„Tři dcery ukončí rodinnou linii.“
Rodiče si mysleli, že bez syna
se nikdo nezastane fyzické práce
a nepostará se o ně ve stáří.
Jako nejstarší dcera v rodině
bylo mou povinností přivést do domu zetě.
Ale nemyslela jsem si, že to tak má být.
Měla bych jít do světa a dozvědět se víc.
Myslela jsem si,
že i když rodiče nemají syna, jednoho dne jim ukážu,
že jsem stejně schopná jako synové.
VESNICE BOHEKOU, PROVINCIE ŠA-AN-SI, ČÍNA
Mým prvním snem bylo překročit pohoří Čchin-ling.
Studium pro nás tehdy bylo jedinou cestou z hor.
Ale naše rodina si nemohla dovolit školné pro všechny tři.
Když mi bylo 11 nebo 12, rozhodla jsem se.
Měla bych odejít ze školy a začít vydělávat,
aby mohly mé sestry získat dobré vzdělání.
A aby na tom celá rodina byla lépe.
Svou první práci jsem našla v restauraci Paomo.
Myla jsem nádobí a dělala různé práce.
Při mytí nádobí jsem sledovala šéfkuchaře u plotny.
Přišlo mi to super.
Mělo to rytmus.
Kdy přidat koření,
kdy prohodit wokem,
a kdy vydrhnout a umýt wok.
Jako malá jsem neměla hudební vzdělání,
a ty zvuky kuchyně pro mě byly jako hudba.
Svištící zvuk mytí woku,
cinkání naběračky při míchání,
a praskání plamenů.
Věděla jsem, co se děje v kuchyni, aniž bych se dívala.
„Šéfkuchař přidává koření.“
„Jídlo je hotové. Podává se.“
Myslela jsem si: „Jednoho dne budu na takové pozici.“
Jednoho dne přijela sestřenice ze Si-anu,
z velkého provinčního města.
Řekla: „Pojď se mnou do Si-anu.
Je tam spousta pracovních příležitostí.
Nejspíš si vyděláš víc peněz než tady.“
Když jsem to slyšela, rozhodla jsem se odejít do Si-anu.
Moje rodina byla proti.
Bylo mi tehdy jen 13.
Autem to trvalo přes 10 hodin z našeho města přes hory Čchin-ling.
Kdybych odjela do Si-anu,
báli se, že už se asi nevrátím.
Řekla jsem, že se vrátím,
a nenechám své rodiče bez péče.
Když jsem odjížděla, mluvila jsem se sestrami.
Ukazovala jsem na zeď za kuchyní a řekla:
„Hele. Vždycky jsem byla dobrá studentka.
Vidíte na zdi všechny mé diplomy.
Jestli v budoucnu nebudete pilně studovat, je to váš problém.
Nemít peníze na vaše školné je můj problém.“
Před rodinou jsem se chovala optimisticky a silná.
Ale jakmile odjel autobus, rozbrečela jsem se.
Když jsem dorazila do Si-anu, sestřenice mě vzala do centra.
Si-an je historické centrum.
Má bohatou historii a prosperuje tisíce let.
Měla jsem pocit, že v tomhle městě
určitě najdu své místo.
Pod starou městskou zdí byly nejrůznější trhy.
Bylo tam obrovské množství jídel.
Dušené baozi,
nejrůznější si-anské knedlíčky,
a tolik druhů nudlí.
Myslela jsem si, že lidé z mé domoviny milují nudle,
ale lidé v Si-anu je milují ještě víc.
Když jsme se procházeli,
řekla mi sestřenice, že bych se měla naučit obchod.
Třeba aranžmá květin.
Já na to: „To nemůžu. Podívej na mě, jsem jako kluk.
To není nic pro mě.“
„A co se stát švadlenou?“
„Ty pořád jen sedí. To je ještě horší.“
„Tak co bys chtěla?“
Řekla jsem:
„Chci být šéfkuchařkou.“
To sestřenici znepokojilo.
Tohle je obvykle mužská práce.
„Neboj. Jsem schopná stejně jako muži,“ řekla jsem jí.
Jedním z nejznámějších si-anských jídel je Liangpi,
Studené nudle.
Je to směs kluzkých bílých škrobových nudlí
s měkčím žlutým pšeničným lepkem.
Dělají se dekonstrukcí těsta na pšeničný škrob a lepek,
což Číňané dělají už po staletí.
Nejdřív dělám těsto z mouky
a namočím ho do vody.
Omývám ho, dokud se lepek a škrob zcela neoddělí.
Pak spařím lepek.
Použiju škrobovou vodu a tou spařím studený škraloup.
Když vychladne,
rozkrájím ho na kousky podobné nudlím.
Ten proces je složitý a vyžaduje hodně práce.
Ale stojí to za to.
Z Liangpi se dělá salát s plátky okurky, česnekem a octem.
Je to osvěžující jídlo se zajímavou texturou.
Jsou měkké a kluzké a trochu křupavé.
Je to smyslový zážitek.
Čínská kuchyně je plná inovativních technik.
A jídla, která jimi připravíte,
jsou v čínské kuchyni naprosto jedinečná.
Nikde jinde na světě nenajdete
tyto vodou omývané nudle z mé domoviny.
Podle mě se tomu žádná jiná kuchyně nevyrovná.
Koneckonců, naše kuchyně je stará tisíce let.
Musí to mít důvod.
STUDENÉ SI-ANSKÉ NUDLE
Když jsem vystudovala kuchařskou školu,
povodeň způsobená sesuvem půdy zasáhla i mé rodné město.
Po telefonu mi sestra řekla,
že se voda dostala i k nám do domu.
Kdyby se dům zřítil,
moje rodina mohla být rozdrcena k smrti.
Je to v DNA Číňanů, aby se postarali o své rodiče.
Byla jsem nešťastná, protože tehdy
byl můj plat velmi nízký.
Neměla jsem naspořeno, abych pomohla rodině.
Taky jsem se hned nemohla vrátit abych je viděla.
Tehdy jsem dostala nápad.
Měla bych se zlepšit a vydělat víc peněz,
abych pomohla rodičům postavit nový dům.
Dlouho jsem plánovala.
Nemohla jsem přestat pracovat v kuchyni.
Pomáhala jsem i ostatním.
Připravovala studené pokrmy,
sekala zeleninu,
míchala jídlo,
dělala pokrmy z mouky a další věci.
Nevnímala jsem to jako práci pro ostatní.
Dělala jsem to pro svou rodinu.
Mnoho let jsem pracovala v hotelu,
snažila jsem se zlepšit a naučit se řemeslu.
Jednou měl náš šéfkuchař odjet do Japonska, do Tokia.
Mluvila jsem s vedoucí a řekla,
že bych mohla zastat práci šéfkuchaře.
Ptala jsem se: „Dáte mi šanci?“
Odpověděla: „Ano, můžeš si zkusit práci šéfkuchaře.“
Dělala jsem si starosti, hlavně s jednou věcí.
Jsem žena, a to jediná žena v kuchyni,
a mám pod sebou skupinu mužů starších než já!
Všichni byli zkušenější než já.
Při čtení docházky jsem byla tou nejmladší já, a navíc žena.
Koukala jsem na všechny ty muže a volala je jménem.
V Číně není moc žen,
které by měly na starost kuchyni a woky.
Je to považováno za neženské a těžké.
Když chce žena do kuchyně,
musí mít hodně odhodlání ukázat všem,
že předčí muže.
Cítila jsem, že to nebude snadné.
Ale byla jsem přesvědčená, že to zvládnu.
Pracovala jsem dál v kuchyni,
každý den jsem dělala, co umím.
Tým si na to postupně zvykl.
A později se mnou dobře spolupracovali.
Můj sen o tom, že budu velet v kuchyni, se splnil.
Žádné kousky okurky?
Tohle nepotřebuje kousky okurky, takže ne.
Jako šéfkuchař v Si-anu
udělala Guirong na všechny kolem sebe dojem.
A pak v roce 2008
dostala příležitost odjet do Londýna,
aby pracovala pro slavnou sečuánskou restauraci Barshu.
Byla jsem nadšená, protože
v Londýně byl plat velmi vysoký.
Rok práce v zahraničí podle mě stačil,
abych zaplatila rodičům nový dům.
Navíc jsem vždycky snila o tom, že vycestuji.
Ale nebylo to jako odjet z rodného domu do Si-anu.
Nikdy jsem nebyla v letadle.
Když jsem přistála v Británii,
chtěla jsem vidět, jaká je.
Venku mrholilo.
Bylo půl páté odpoledne a už byla tma.
Silnice byly velmi úzké.
Nebylo vidět žádnou novou budovu.
Londýn byl prý rozvinutý,
ale já viděla jen staré, omšelé domy.
Byla jsem nervózní.
LONDÝN, SPOJENÉ KRÁLOVSTVÍ
V Londýně bylo mnoho různých druhů kuchyně.
Měla jsem malajské, španělské,
a pizzu.
Ale čínské jídlo tu ještě nemělo tradici.
Bylo tu velmi málo si-anských lidí, a žádné obchody s nudlemi.
Když Guirong Weiová přijela do Londýna, začala spolupracovat s Barshu.
Byla to první větší sečuánská restaurace v Londýně.
A byla úspěšná.
Ukázalo se, že Londýňané jsou připraveni pro novou chuť čínského jídla.
Guirong byla na neznámém místě, kde nemluvila místním jazykem.
A přesto byla tak odhodlaná a houževnatá.
Byla jsem jedinou kuchařkou v týmu, co nepochází ze S'-čchuanu.
Tradiční kuchyně Ša-an-si a sečuánská kuchyně se liší.
Ráda vařím jídlo z mého rodného města.
Takže jednoho dne
jsem kolegům k jídlu připravila nudle Biang Biang.
Všem to chutnalo.
To mi udělalo radost.
Takže každou neděli večer
jsem vařila čtyři různá jídla.
Kolegové se na neděle těšili.
„Konečně změna od sečuánské kuchyně.“
„Je čas na mouku ze Ša-an-si.“
Opravdu mě to inspirovalo,
abych si otevřela obchod s nudlemi s recepty z domoviny.
Zrovna ses vrátila?
Přišla jsem kolem deváté.
Kde je Citrónek?
Pořád v Chu-nanu.
Aha.
Baví ji to,
tak tu u nás zůstane, než začne škola.
To dává smysl.
Možná se jí ještě nechce jít do školy.
Dost zlobí, stejně jako malá Jüe Jüe.
Jo.
Umí přemlouvat prarodiče.
Jezdí dědovi na ramenou.
Aha.
Takže u prarodičů je tam šéf ona.
V Barshu jsem pracovala sedm let.
Během těch let šla práce celkem hladce.
- Zavěsíme? - Dobře.
Každý rok jsem rodičům posílala peníze navíc,
aby moje sestry mohly dál studovat.
Měla jsem malý pocit zadostiučinění.
Mohla jsem zůstat v Barshu po zbytek své kariéry.
Ale pořád jsem toužila
západním lidem představit gastronomii Ša-an-si.
Tak jsem řekla svému šéfovi:
„Opravdu si chci otevřít restauraci.“
Nechtěl, abych rezignovala a odešla.
Řekl: „Naše restaurace si vede skvěle.
Mohla bys být šéfkuchařkou, až otevřeme na novém místě.“
„Nebo tě můžu poslat studovat do michelinské restaurace.“
„Dobré příležitosti.“
Já na to: „Ráda se učím nové věci,
ale jsou jiným směrem než cesta, po které chci jít.“
Jeho nabídku jsem odmítla.
Tehdy jsem odešla z Barshu.
Pronajala jsem si svou první restauraci.
Nejdřív jsem musela sestavit menu.
Musela jsem zahrnout hlavní jídla kuchyně Ša-an-si.
Ale bála jsem se, že to západním lidem nebude chutnat.
Nikdo na západě nemá rád žvýkavé nudle.
Mnoho majitelů restaurací to považovalo za výzvu.
Neuměli si představit, že prodávají tak lepkavé nudle.
Bylo mi řečeno, že se to na západě neuchytí.
Když vaříme sečuánské jídlo v Barshu,
vzhledem k nižší toleranci používáme méně ostrých sečuánských papriček.
V restauraci s kuchyní z mé domoviny jsem nechtěla měnit kulturu jídla.
Obstarala jsem si chili papričky z Číny
a mlela jsem si vlastní chili.
Netušila jsem, jak to půjde.
Bála jsem se.
Můj personál ša-an-si nudle nikdy předtím neviděl,
tak jsem je to musela naučit.
Naproti mé restauraci Si-an Impression
stály dvě budovy s mnoha obyvateli.
Přišli ochutnat naše jídlo.
A postupně se začali vracet, dva, tři, čtyři dny v týdnu!
Nepotřebovali jsme dělat reklamu. Doporučení stačila.
Po třech týdnech
mi zavolali z The Guardianu.
BÁJEČNĚ PRUŽNÉ A ŽVÝKAVÉ
Taky mi volali z Time Outu,
aby o nás napsali.
Byl to docela šok.
A najednou obchod vzkvétal.
Velmi mě to těšilo.
O dva měsíce později
jsem se začala cítit nepříjemně po těle.
Myslela jsem, že je to jen vyčerpáním z restaurace.
Když jsem zašla za doktorem, ten řekl:
„Copak nevíte, že jste tři měsíce těhotná?“
Neměla jsem tušení.
Psychicky jsem byla vážně rozpolcená.
Rozvíjet kariéru v těhotenství
je nesmírně těžké.
Vždycky jsem si myslela, že mým posláním je restaurace.
Tenhle byznys může změnit osud mé rodiny.
Nemohla jsem to vzdát.
Nevěděla jsem, jak to dopadne,
ale byla jsem nesmírně odhodlaná.
Kamarádi si dělali starosti.
„Jak to v kuchyni zvládneš s těhotným břichem
se všemi těmi noži a woky?
Ty se nebojíš?“
Řekla jsem, že najdu způsob, jak dělat to, co jsem vždycky chtěla.
Tedy, mít kariéru i dítě.
Po narození dcery jsem si vzala asi měsíc volno.
Pak jsem najala chůvu, která se o ni starala,
abych mohla zpět do práce.
Protože obchod klapal,
otevřela jsem druhou restauraci Master Wei.
Pracovala jsem hned od sedmi.
Někdy jsem se domů dostala až v jednu v noci.
Žádnou vodu. Rozpálím tam olej.
Nepřidávej vodu.
Je to dobrý. Wok zrovna oschnul.
Po většinu dětství mé dcery
jsem s ní netrávila moc času.
Měla jsem v srdci boj.
Nevěděla jsem, zda trávit víc času s dcerou,
nebo investovat čas do všech mých restaurací.
Nejtěžší bylo, když měla moje dcera horečku,
a já nemohla být u ní.
Moje kamarádka ji odvezla do nemocnice.
Dcera se pořád ptala:
„Mami, kdy už budeš se mnou a odpočineš si?“
Vím, že dcera nechtěla, abych tolik dřela.
Nebyla jsem dobrá matka.
Byla jsem dost ztracená.
Chyť se mě.
Dobře.
- Slyšíš ty kachny? - Jo.
Propána, asi mají hlad, co?
To jo.
Pojď sem, mami.
Kam?
Sem.
Pomůžu ti.
Dej to sem.
Už plavou.
Chci dát své dceři mnohem lepší život, než jsem měla já.
Aby měla lepší vzdělání,
musím pracovat opravdu tvrdě.
Musím věřit, že to za to všechno stojí.
Co kdybys tam spadla?
Můžeš mě zachránit.
Opravdu?
Neumím plavat. Ty umíš plavat?
- Umíš? - Trochu.
Jen trochu?
Baví tě to?
Jo.
Pojď sem, Jüe.
Kdykoli mám volno,
vezmu ji s sebou někam, kde poznává svět.
Mám na ni málo času,
ale můžu jí nabídnout příležitosti, aby se mohla vzdělávat.
Tohle je moje zodpovědnost.
Jak to dokážeš hodit tak daleko?
To nevím.
Jakmile to hodím, prostě to letí daleko.
Aha.
- Naučíš mě to? - Tak jo.
Vzala jsem dceru na docela dobrou školu.
Na pohovoru byla šťastná.
Uměla odpovídat na otázky.
Ředitel řekl: „Vítej v naší škole.“
Byl to skvělý pocit.
Co říkaly?
- Mluví spolu, ne? - Jo.
- Povídají si. - Já vím, co říkaly.
„Ahoj, už jsi to taky ochutnala?“
„Mňam, je to tak dobré.“
Protože je škola daleko,
musela jsem se přestěhovat na jih.
Každý den strávím cestováním do práce a domů 3,5 hodiny.
I když je to náročné, myslím, že to stojí za to.
Mojí dceři se ve škole moc líbí.
Přeje si, abychom spolu trávili víc času.
Ale teď už rozumí,
proč její mamka chodí každý den do práce a tolik pracuje.
SMAŽENÉ BRAMBOROVÉ NUDLE S OCTEM A CHILI
SI-ANSKÉ STUDENÉ NUDLE
FAZOLOVÉ TĚSTÍČKO ZE SI-ANU
SI-ANSKÝ BURGER S TAŽENÝM VEPŘOVÝM
PIKANTNÍ JIDÁŠOVO UCHO
ŽEBÍRKA SE SOLÍ A PEPŘEM
SI-ANSKÉ RUČNĚ TAŽENÉ NUDLE S JEHNĚČÍM
PIKANTNÍ VEPŘOVÉ UCHO S OKURKOU
KNEDLÍČKY Z PRAŽENÉHO VEPŘOVÉHO A MOŘSKÉ ŘASY
TAŠTIČKY S DIVOKÝMI BYLINKAMI
QISHANSKÉ RUČNĚ TAŽENÉ NUDLE V POLÉVCE
SI-ANSKÁ HOVĚZÍ POLÉVKA PAOMO
LEPKAVÉ RÝŽOVÉ DORTÍKY S HNĚDÝM CUKREM
NUDLE BIANG BIANG
Jüe, zabalím tě do toho.
Pojď. Jo, jo, zabalím tě.
Co ty na to?
Můžu tě tam zabalit?
Určitě je to na tebe dost veliký.
Mám pocit, že jsem celou dobu na správné cestě.
Vaření nejenže splnilo můj sen o tom,
že budu dělat, co mě baví,
ale také pomohlo zlepšit život mé rodiny.
Moje dvě sestry jsou teď zcela nezávislé.
Z nejmladší je doktorka.
A druhá sestra si v Si-anu taky nevede špatně.
Stále podporuji rodiče.
Pro svou rodinu jsem postavila čtyři domy.
A moji rodiče si nyní myslí,
že jejich dcera je lepší než synové z jiných rodin.
Doufám, že až moje dcera vyroste,
uvědomí si svůj vlastní potenciál.
Nebudu ji do ničeho nutit, nebo ji od něčeho odrazovat.
Moje dcera to ví taky.
Díky úsilí restauratérů, jako je Guirong,
byl celý ten stereotyp čínské kuchyně zničen.
Pro lidi ze Západu se pootevřely dveře do rozmanité čínské kuchyně.
Není to, jak jste si mysleli.
Je toho tolik k objevování.
A vůdčí osobností si-anského jídla v Londýně je Guirong Weiová.
Až doteď byl můj život jako pšenice z Ša-an-si.
Pšenice je houževnatá a odolná,
roste krok za krokem.
Moje cesta nebyla snadná,
ale útrapy, kterým jsem čelila, mě zformovaly
v zodpovědnou osobu s nezávislým myšlením.
Taky doufám, že moje budoucnost bude jako ta pšenice.
Překonávání překážek, krok za krokem.
Překlad titulků: Alena Novotná