A mi búzánkat az különbözteti meg más fajtáktól,
hogy milyen környezetben termesztik.
Szülőhelyem hegyeiben
a búza nagyon zord körülmények közt terem.
Télen fehér fagyréteg borítja a fiatal hajtásokat.
Más növények elpusztulnak a hó alatt. De a búza nem.
Amikor az időjárás melegebb lesz, és a hó elolvad,
a búza jobban és dúsabban nő.
A búza ízletesebb lesz. A tészta íze intenzívebb.
Amint kinyitjuk a gőzölő fedelét, a tészta illata betölti a teret.
Még nem is tettünk semmit a tésztára, de máris érezni azt a különleges illatot.
Ez az ősi, lisztalapú kulturális hagyomány
elválaszthatatlan a lelkemtől.
A búza számomra igazi kincs.
A KONYHAFŐNÖK ASZTALÁRÓL: TÉSZTA
Londonban a kínai konyha az egyik legkedveltebb nemzetközi konyha.
De nem fedi le a kínai konyha valódi sokszínűségét.
Ha egyik kínai tartományból a másikba utazunk,
az az ételek szempontjából olyan, mintha egy másik világba mennénk.
És ez Guirong Wei számára nem csak az üzletről és a főzésről szól.
Kulturális küldetés is.
Kínában nagyon kevés nőből lesz séf.
Ahhoz, hogy érvényesüljenek, mindenkinél jobbnak kell lenniük.
Guirong esetében ez a helyzet.
Nem volt semmije, amikor idejött. Nem tudott angolul.
És most nyitotta meg a negyedik éttermét.
Londonban ő tette fel a hsziani ételeket a térképre.
Hszian a világ egyik ősi fővárosa, Kína kulturális központja,
és gasztronómiailag is nagyon fontos.
A selyemút és a Hszianban élő muszlim lakosság hatással volt a konyhájára,
az ízprofilokra és a felhasznált fűszerekre.
Ezért sok ottani étel nagyon egyedi, kizárólag Kína ezen régiójára jellemző.
Guirong főztjének segítségével mi is Hszianba utazhatunk.
Az egyik külföldi sztereotípia a kínai ételekről
az, hogy minden a rizsről szól.
De Guirong Wei Észak-Kínából származik, ahol minden a búzáról szól.
Ők ezt úgy mondják, hogy a lisztes ételekről.
Gombócokról, kenyerekről, tésztákról.
Hszian híres a tésztáiról. Tucatnyi különböző fajtája van: vágott,
kézzel formázott vagy kézzel nyújtott.
A hsziani tészták egyre népszerűbbek Londonban,
Guirong Wei erőfeszítéseinek köszönhetően.
HSZIAN VÁROS, SENHSZI TARTOMÁNY, KÍNA
Senhszi tartományban körülbelül százféle tészta létezik.
A leghíresebb a Biang Biang tészta.
A tésztaételeken keresztül megérthetjük Hszian kultúráját.
Senhszi szülöttként,
Hszianban felnőve kötelességem továbbvinni a konyha hagyományait.
Ezért a hagyományos, kézzel készített technikát használom.
Az eredeti ízeket őrzöm.
Gyerekkoromban a nagymamám és anyukám tanított meg tésztát készíteni.
Amikor a pultra csapjuk, a tészta „biang-biang” hangot ad ki.
Nagyon élvezem ezt a folyamatot.
A kifőtt tésztát helyi ecettel, mogyoróhagymával,
chilivel és fokhagymával ízesítjük.
Amikor az olajat a fűszerekre öntjük, sistergő hangot hallunk.
A tészta olyan gyönyörű, mintha táncolna.
Az első harapás után tudom, hogy egy tál nem lesz elég.
Puha, harapható és lágy.
Sosem tudok betelni vele.
Szeretném, ha a tésztánk minél több emberhez
eljutna a világon.
Remélem, hogy a hsziani tésztát nagyon
népszerűvé tehetem.
Ezt küldetésemnek és kötelességemnek tekintem.
BIANG BIANG TÉSZTA
Van egy kínai mondás: „Senkinek sem ígérnek boldog életet."
Nekem keményebb gyerekkorom volt, mint a társaimnak.
Kína északi részén, Senhszi tartományban születtem.
Egy nyolcszáz fős településen.
Az egész falu nagyon szegény volt,
de a mi családunk a legszegényebbek közé tartozott.
Parasztok voltunk.
A családunknak soha nem volt elég élelme.
Én voltam a legidősebb gyerek a családban.
Van két húgom.
Van egy kínai mondás: „Három lányt nevelni olyan,
mintha nem lenne utódod.”
A szüleim úgy gondolták, hogy ha nincs fiuk,
nincs, aki elvégezze a fizikai munkát, és nincs, aki eltartsa őket öregkorukban.
A család legidősebb lányaként
kötelességem volt férjet és nekik vőt szerezni.
Én ezt nem így gondoltam.
Neki akartam vágni a nagyvilágnak, hogy tanulhassak.
Azt gondoltam, ha a szüleimnek nem is lesz fia,
egy nap majd megmutatom, hogy ugyanolyan tehetséges vagyok,
mint egy fiú.
BOHEKU FALU, SENHSZI TARTOMÁNY, KÍNA
Az első álmom az volt, hogy átkeljek a Csinling-hegységen.
Akkoriban a tanulás volt az egyetlen kiút a hegyekből.
De a családunk nem engedhette meg magának, hogy mindhármunk taníttatását fizesse.
Még fér bele.
Amikor 11 éves lehettem, meghoztam a döntést:
hagyom az iskolát, és elkezdek pénzt keresni.
Így a húgaim jó oktatásban részesülhetnek, és az egész családnak jobb sora lesz.
Az első munkámat a paomoleveses étteremben találtam.
Mosogattam és takarítottam.
Mosogatás közben csodáltam a tűzhelynél álló mesterszakácsot.
Az egésznek volt egy ritmusa:
mikor teszi bele a fűszereket, mikor nyitja ki a sütőt,
mikor kell megkeverni és elmosni a wokot.
Gyerekkoromban nem kaptam zenei nevelést,
a konyhai hangok mégis olyanok voltak számomra, mint a zene.
A mosogatás hangja az edényeken,
a keverőkanál súrlódása
és a felcsapó lángok robaja.
Mindent tudtam, ami a konyhában történik, anélkül, hogy odanéztem volna.
A séf most ízesíti.
Az az étel kész, most tálalja.
Azt gondoltam magamban, hogy egy nap majd én is ebben
a helyzetben leszek.
Egy nap az unokatestvérem hazajött Hszianból,
a nagy, tartományi fővárosból.
Azt kérdezte: „Nincs kedved Hszianba jönni?
Sok munkalehetőség van. Ott több pénzt kereshetnél.”
Miután ezt megtudtam, úgy döntöttem, hogy Hszianba megyek.
A családom ellenezte.
Akkor még csak 13 éves voltam.
A szülővárosunkból a Csinling-hegység túloldalára vezető út tízórás volt.
Azon tűnődtek, hogy ha átmegyek Hszianba, visszatérek-e valaha.
De én hajthatatlan voltam. Mondtam nekik, hogy vissza fogok jönni,
és a jövőben is gondoskodni fogok róluk.
Mielőtt elindultam, beszéltem a húgaimmal.
A konyhánk mögötti falra mutatva azt mondtam:
„Nézzétek, a nővéretek kitűnő tanuló volt! A fal tele van a kitüntetéseimmel.”
A ti dolgotok, hogy jól tanuljatok.
Az enyém, hogy kifizessem a tandíjatokat.
A családom előtt optimista és erős voltam.
De abban a pillanatban, amikor a busz elindult, elsírtam magam.
Amikor megérkeztem Hszianba,
az unokatestvérem elvitt a városközpontba sétálni és nézelődni.
Hszian egy ősi történelmi főváros.
Láttam, milyen gazdag a történelme, és milyen virágzó a gazdasága.
Úgy éreztem, hogy ebben a városban megtalálom a helyem.
Az ősi városfal alatt mindenféle élelmiszerpiacok találhatók.
Lenyűgöző ételválasztékkal.
Töltött, gőzölt batyuk, Hszian-stílusú gombócok.
És rengetegféle tészta.
Azt hittem, hogy a szülőhelyemen az emberek
szeretik a tésztát, de Hszianban még jobban szeretik.
Ahogy sétáltunk, az unokatestvérem azt mondta:
„Kitanulhatnál valamilyen szakmát.”
Azt javasolta, tanuljak virágkötészetet.
Mire én: „Nem tanulhatok ilyesmit. Nézz rám, olyan vagyok, mint egy fiú!
” Nem mernék virágkötészettel foglalkozni.
Aztán azt kérdezte: „Mit szólnál a varráshoz?”
Azt mondtam: „A varrónők állandóan ülnek. Az a legrosszabb.”
Azt kérdezte: „Akkor mit akarsz csinálni? ” „Szakácsnak szeretnék tanulni.”
Az unokatestvérem nagyon aggódott.
Ez egy fiús szakmának számított.
Azt mondtam: „Ne aggódj! Én is ugyanolyan jó vagyok, mint a fiúk.”
Az egyik leghíresebb hsziani utcai étel a Liangpi, vagyis hideg tészta.
A csúszós, keményítős tészták és keményebb,
gluténtartalmú, búzalisztes tészták egyfajta keveréke.
Úgy készül, hogy a tésztát búzakeményítőre
és gluténre bontják.
Amit a kínaiak már évszázadok óta csinálnak.
Először begyúrom a tésztát, majd vízbe áztatom.
A glutén és a keményítő ettől szétválik.
A glutént ezután meggőzölöm:
a keményítős vízből lesz a vékony, bőrszerű tészta.
Ha kihűlt, csíkokra vágom.
A folyamat bonyolult és sok munkát igényel. De megéri.
A Liangpi egyfajta saláta uborkaszeletekkel,
fokhagymával és ecettel.
Frissítő étel, és igazán érdekes az állaga.
Puha és nyálkás, és egy kicsit ropogós.
Teljes érzékszervi élmény.
A kínai konyha tele van innovatív technikával, és az ételek,
amelyeket ezekkel a technikákkal készítünk,
csak erre a konyhára jellemzőek.
A szülővárosom jellegzetes hideg tésztáját sehol máshol nem találjuk meg.
Számomra páratlan más konyhákhoz képest.
Végül is a senhszi konyha több ezer éves múltra tekint vissza.
Biztos van valami oka.
HAGYOMÁNYOS HSZIENI HIDEG TÉSZTA
Amikor elvégeztem a főzőiskolát,
megtudtam, hogy árvíz és földcsuszamlás
volt a szülővárosomban.
A húgom azt mondta a telefonban, hogy a víz egyenesen a házunkba ömlött.
Ha összedőlt volna, az egész családom ott
lelte volna a halálát.
Minden kínai ember DNS-ében benne van, hogy gondoskodjon a szüleiről.
Ideges voltam, mert akkoriban gyakornokként
keveset kerestem.
Nem volt megtakarításom, amivel kisegíthettem volna a családomat.
Nem is tudtam azonnal visszamenni hozzájuk.
De volt egy ötletem.
Többet akartam tanulni, több pénzt akartam keresni,
és segíteni akartam a szüleimnek azzal, hogy új házat építek nekik.
Keményen dolgoztam ezért.
Nem tudtam leállni a konyhában.
Besegítettem a többieknek.
Előkészítettem a hideg ételeket.
Felaprítottam a hozzávalókat.
Megkevertem az ételeket.
Lisztalapú ételeket készítettem, és így tovább.
Nem úgy tekintettem rá, hogy mások helyett dolgozom,
hanem hogy a családomért teszem.
Sok éven át dolgoztam a szállodában, igyekeztem a lehető legjobban fejlődni,
és megtanulni a szakmát.
Egy nap a főszakácsunk Tokióba, Japánba ment dolgozni.
Beszéltem az ügyvezetőnkkel, és azt mondtam: „Azt hiszem,
el tudom látni ezt a feladatkört.
Adna nekem egy esélyt?”
Azt mondta: „Igen, kipróbálhatod magad főszakácsként.”
Azt hiszem, leginkább az aggasztott,
hogy én voltam a konyhai személyzet egyetlen nőtagja,
és egy csapat idősebb férfit kellett irányítanom.
Mind tapasztaltabbak voltak nálam.
Amikor felvettem a jelenléti ívet, én voltam az egyetlen nő,
a férfikollégák névsorát böngésztem, és a nevüket kiabáltam.
Kínában nem sok nőt bíznak meg konyhavezetéssel
és wokok ellenőrzésével.
Kemény, nem nőnek való munkának számít.
A konyhát vezető nőknek elszántnak kell lenniük, hogy mindent megmutassanak,
és mindent jobban csináljanak, mint a férfiak.
Tudtam, hogy nem lesz könnyű.
De nem volt kétségem afelől, hogy meg tudom-e csinálni.
Csak dolgoztam a konyhában, és mindennap tettem a dolgom.
A csapat lassan összeszokott,
és idővel remekül együtt tudtunk működni.
Valóra vált az álmom, hogy konyhát vezessek.
Nincs uborkaszelet?
Ehhez az ételhez nem kell uborkaszelet, szóval nincs.
Amikor Hszianban dolgozott főszakácsként, Guirong teljesen lenyűgözte a kollégáit.
Aztán 2008-ban lehetőséget kapott, hogy Londonba jöjjön,
és a Barshu nevű híres szecsuáni étteremben dolgozzon.
Izgatott voltam, mert Londonban nagyon jó volt a fizetés.
Úgy gondoltam, hogy ha egy évig külföldön dolgozom,
akkor biztosan tudok majd házat építeni a szüleimnek.
Emellett mindig is arról álmodtam, hogy külföldre megyek.
De ez nem olyan volt, mintha a szülővárosomból
Hszianba költöznék. Sokkal messzebb volt.
Soha nem ültem még repülőn.
Amint leszálltam brit földön, látni akartam, hogy néz ki Nagy-Britannia.
Esett az eső, és nagyon hideg volt.
Délután fél ötkor már nagyon sötét volt.
Az utak nagyon keskenyek voltak.
Nem láttam új vagy magas épületeket.
Azt hallottuk, hogy London virágzó, de mindenütt régi és ócska házak voltak.
Nyugtalan voltam.
LONDON, EGYESÜLT KIRÁLYSÁG
Londonban sokféle konyha volt.
Ettem maláj ételeket, spanyol ételeket, pizzát.
De a kínai konyha nem volt valami kifinomult.
Kevés hsziani ember élt Londonban, és nem voltak tésztaalapú éttermek.
Amikor Guirong Wei Londonba jött, a Barshu étteremben kezdett dolgozni.
Ez volt az első szecsuáni étterem Londonban. És elég sikeres volt.
Kiderült, hogy a londoniak valóban nyitottak
a kínai ételek új ízére.
Guirong egy teljesen ismeretlen helyen volt, és nem beszélte a nyelvet.
És mégis hihetetlenül kitartó és elszánt volt.
Én voltam az egyetlen séf, aki nem Szecsuánból származott.
A hagyományos senhszi konyha és a szecsuáni konyha nagyon más.
Szeretek a szülővárosomból származó ételeket főzni.
Egyik nap biang biang tésztát készítettem a személyzeti ebédre.
Mindannyian azt mondták: „Ez nagyon jó!”
Nagyon boldog voltam.
Onnantól minden vasárnap este különböző lisztes ételeket készítettem.
A kollégáim alig várták a vasárnapot.
Azt mondták: „Remek, egy kis szünet a szecsuáni ételek mellett.
Ma este senhszi ételeket eszünk!"
Ez inspirált arra, hogy nyissak egy éttermet
a szülővárosom konyhájával.
Szia!
Most értél vissza?
Este kilencre értem haza.
Hol van a Kis Citrom?
Még mindig Hunanban van.
Jól érezte magát a szülővárosában, úgyhogy nem jön vissza az iskolakezdésig.
Értem. Lehet, hogy már nem is akar iskolába menni.
Nagyon sokat rosszalkodik és hasonlít a kis Yue Yuéra.
Igen. Jól tud hízelegni a nagyszüleinek. Nem hagyja békén a nagyapját.
Igen.
Ne is hagyja őket! A nagyszülei társaságában ő a főnök.
Hét évig dolgoztam a Barshu étteremben.
Ezekben az években a munkám nagyon gördülékenyen ment.
Szia!
Minden évben küldtem haza pénzt a szüleimnek,
hogy a testvéreim folytathassák a tanulást.
Aprócska sikerélmény volt ez nekem.
Lehet, hogy a pályafutásom végéig maradhattam volna Barshuban.
De volt ez a vágyam, hogy minél több nyugati emberrel
ismertessem meg a senhszi, búzaalapú konyhát.
Ezért beszéltem a főnökömmel, és elmondtam neki,
hogy nagyon szeretnék éttermet nyitni.
Nem akarta, hogy felmondjak. Azt mondta, remekül megy az étterem.
„Konyhafőnök lehetsz, ha bővülünk, és új helyet nyitunk.
Elmehetsz új dolgokat tanulni egy Michelin-csillagos étterembe.”
Szívesen tanultam volna új dolgokat, de az nem vitt közelebb az álmaimhoz.
Visszautasítottam az ajánlatát.
És eljöttem a Barshuból.
Megkaptam a bérleti szerződést az első éttermemhez.
Először is meg kellett írnom az étlapot.
A senhszi konyha fő fogásait akartam megmutatni.
De aggódtam, hogy a nyugatiak nem fogják
érteni ezt a fajta konyhát.
Kína északi felén szeretjük a rágós tésztákat.
A legtöbb étteremtulajdonos ezt kihívásnak látta.
Nem tudták elképzelni, hogy ez a ragadós tészta
kelendő lesz Londonban.
Azt mondták, hogy a nyugati vendégeknek nem fog ízleni.
Amikor a Barshuban szecsuáni ételeket főztünk,
kevesebbet használtunk a zsibbasztóan erős szecsuáni paprikából,
mert a nyugatiak nem bírják annyira.
Én nem akartam megváltoztatni az eredeti recepteket az éttermemben.
Kínából hozattam a csilipaprikát Londonba, és saját csiliport őröltem belőle.
Fogalmam sem volt, hogy fog menni az üzlet.
Elég ideges voltam.
Az új alkalmazottak korábban soha nem láttak még senhszi tésztát,
tehát a nulláról kellett betanítanom őket.
A Xi'an Impressionnel szemben két lakóház állt, sokan laktak ott.
Beugrottak, hogy megkóstolják a főztünket. És lassan vissza-visszatértek a vendégek,
két-három naponta.
Még csak hirdetnünk sem kellett. Elég volt a szájhagyomány.
Három hét múlva
felhívtak a Guardian újságtól.
MÁMORÍTÓAN RUGANYOS ÉS RÁGÓS
Aztán bejelentkezett a Time Out magazin is.
Cikkeket akartak rólunk írni.
Nagyon meglepődtem.
És csak úgy dübörgött az üzlet.
Nagyon büszke voltam.
Két hónappal később kellemetlenül éreztem magam. Az egész testemben. Azt hittem,
csak az étterem miatt vagyok kimerült.
Elmentem az orvoshoz, és az orvos csak annyit kérdezett:
„Nem tudta, hogy három hónapos terhes? ” Mondtam, fogalmam sem volt.
Mentálisan nagy küzdelem volt.
Karriert építeni, miközben babát várok,
leírhatatlanul nehéz.
Mindig hittem, hogy az étterem a hivatásom,
és hogy ez a karrier megváltoztathatja a családom sorsát.
Nem akartam feladni.
Nem tudtam, hogy fogom csinálni, de rendkívül elszánt voltam.
A barátaim aggódtak, és azt mondták:
„Mit keresel a nagy pocakoddal egy késekkel és wokokkal teli konyhában?
Nem félsz?”
Azt feleltem, hogy majd kitalálom a módját,
hogy azt csináljam, amit igazán akarok.
Gyereket vállalok és karriert építek.
A lányom születése után egy hónapig voltam szabadságon.
Aztán dadát fogadtam, hogy vissza tudjak menni dolgozni,
és legyen, aki vigyáz rá.
Mivel jól ment az üzlet,
megnyitottam a második helyet is, a Master Weit.
Minden reggel hétkor kezdtem a munkát,
és néha csak éjfélkor vagy hajnali egykor értem haza.
Ne önts hozzá vizet! Olajat forrósítunk benne.
Ne adj hozzá vizet! Rendben lesz, csak legyen száraz a wok.
A lányom gyerekkorának nagy részében
nem nagyon voltam jelen az életében.
Lelkileg küzdelmes volt.
Nem voltam biztos benne, hogy több időt kellene
a lányommal töltenem, vagy továbbra is minden energiámmal
az éttermekre összpontosítsak.
A legnehezebb időszak az volt, amikor a lányom lázas beteg volt,
és nem tudtam vele lenni.
Az egyik barátom vitte be a kórházba.
A kislányom folyton azt kérdezte: „Anya, mikor tudsz velem lenni és pihenni?”
A lányom nem akarta, hogy ilyen keményen dolgozzak.
Nem voltam jó anya.
Emiatt eléggé elveszettnek éreztem magam.
Fogd meg a kezem!
Jó.
Hallod, hogy hápognak a kacsák?
Biztosan nagyon éhesek, ugye?
Igen.
Mami, gyere ide!
Hova?
Ide.
Hadd segítsek!
Tegyük ide!
Jönnek!
Jobb gyerekkort akartam biztosítani a lányomnak, mint amilyen nekem volt.
Azért, hogy jobb oktatásban részesüljön, nem volt más választásom,
mint hogy ilyen keményen dolgozzak.
Hinnem kellett benne, hogy kifizetődik majd.
Mit tegyek, ha beleesel a tóba?
Megmenthetsz.
Vagy úgy! Nem tudok úszni. Te tudsz úszni? Tudsz?
Egy kicsit.
Egy kicsit. Ez jó móka?
Igen.
Gyere ide, Yue!
Amikor van egy kis szabadidőm,
vele vagyok, hogy lássa és megismerje a világot.
De nem töltök vele túl sok időt.
De lehetőséget tudok biztosítani neki a tanuláshoz.
Ez az én felelősségem az életben.
Hű, hogy tudsz ilyen messzire dobni?
Fogalmam sincs. Csak eldobtam, és messzire ment.
Értem.
Megtaníthatnád nekem is.
Jó iskolába írattam a lányomat.
A felvételi alatt nagyon jól érezte magát. Remekül válaszolt a kérdésekre.
Az igazgató azonnal azt mondta: „Isten hozott az iskolánkban!”
Nagyon jó érzés volt.
Beszélgetnek.
-Mit mondtak? Beszélnek, ugye? -Beszélgetnek. Azt mondják: „Helló, te is
megetted ezt a kenyeret? Nagyon finom.”
Az iskola messze van,
ezért délre kellett költöznöm.
Körülbelül 3, 5 órát töltök ingázással a munkahelyemre
és vissza mindennap.
Bár nagy kihívás, de megéri.
A lányom nagyon jól érzi magát az iskolában.
Azt szeretné, hogy több időt tölthessünk együtt.
De most már megérti, hogy az anyukája miért
megy mindennap dolgozni, és miért dolgozik olyan keményen.
ECETES-CSILIS PIRÍTOTT KRUMPLICSÍKOK
HAGYOMÁNYOS HSZIANI HIDEG TÉSZTA
HSZIANI TOFUBŐR
HSZIANI BURGER TÉPETT SERTÉSHÚSSAL
FŰSZERES FEKETE FAFÜLGOMBA KORIANDERREL
SÓS-BORSOS OLDALAS
HSZIANI BÁRÁNYHÚS KÉZZEL HÚZOTT TÉSZTÁVAL
CSÍPŐS SERTÉSFÜL UBORKÁVAL
SÜLT SERTÉSHÚS ALGÁVAL, TÉSZTABUNDÁBAN SÜTVE
ZÖLDFŰSZERES, SÜLT TÖLTÖTT BATYUK
QISHANI KÉZZEL HÚZOTT TÉSZTA LEVESSEL ÉS SERTÉSHÚSSAL
KLASSZIKUS HSZIANI MARHAHÚSOS PAOMOLEVES
RIZSSÜTEMÉNY BARNA CUKORRAL
BIANG BIANG TÉSZTA
Yueyue, bebugyolállak vele. Oda nézz! Mit gondolsz? Becsomagolhatlak vele?
Elég nagy ahhoz, hogy becsomagoljalak.
Úgy érzem, hogy a helyes úton jártam
az elmúlt években.
A főzéssel nem csak a saját karrierálmomat valósítottam meg, amit kitűztem.
A családomnak is segítettem, hogy jobb életük legyen.
A két húgom most már teljesen független.
A fiatalabb húgom orvos.
A másik húgom is jól boldogul Hszianban.
Még mindig támogatom az időskorú szüleimet.
Négy házat építettem a családomnak.
A szüleim már látják, hogy a lányuk rátermettebb,
mint a más családokban nevelkedett fiúk.
Remélem, a lányom felnőttként majd ki tud
teljesedni abban, amit szeret.
Nem kényszerítem őt semmilyen irányba.
Ezt ő is tudja.
A Guironghoz hasonló vendéglősöknek köszönhetően a kínai konyháról
alkotott sztereotípiák megdőltek.
A nyugatiak számára megnyílt az ajtó, hogy megismerjék a kínai
konyha sokszínűségét.
Hogy nem olyan, mint amilyennek régen gondolták.
Rengeteg felfedeznivalót rejt.
A hsziani konyha úttörője Londonban Guirong Wei volt.
Eddig az életem olyan volt, mint a senhszi búza.
A búza kitartó, és fokozatosan fejlődik.
Az én utam sem volt könnyű,
de az átélt nehézségek felelősségteljessé és függetlenné tettek.
És remélem, hogy a jövőm is olyan lesz, mint a búzáé.
Leküzdöm az akadályokat, egyiket a másik után.