‫בעיני רוב האנשים,‬
‫פסטה יבשה נחשבת פחות מפסטה טרייה.‬
‫היא נתפסת כמאכל של עניים.‬
‫זה טירוף.‬
‫לפסטה יבשה יש אלף פנים.‬
‫היא מדע, היא קסם יפהפה.‬
‫היא מצווה עלייך ציוויים.‬
‫צריך להבין אותה ולשוחח איתה.‬
‫כשאתה מניח אותה על הצלחת…‬
‫אתה לא צריך אפילו לטעום אותה.‬
‫אתה מסתכל עליה,‬
‫ומתאהב.‬
‫פסטה יבשה היא מאכל צנוע.‬
‫אבל אם יוצרים אותה בקפידה‬ ‫ומנסים להפיק משהו יוצא דופן,‬
‫אפילו ספגטי עם שום ושמן‬ ‫יכול להפוך למאכל מלכים.‬
‫- שולחן השף -‬
‫בהרבה אזורים באיטליה יש פסטה יבשה.‬
‫אבל בקמפניה היא טובה יותר מבכל מקום אחר.‬
‫כאן, בחוף סורנטו,‬
‫באזור שמשקיף על מפרץ נאפולי,‬
‫יש את אוויר הים,‬
‫את הר הגעש וזוב ואת האדמה הגעשית.‬
‫פה אפשר למצוא גם את פפה גווידה.‬
‫אני לא חושבת שיש מישהו, בשום מקום בעולם,‬
‫שעושה את מה שהוא עושה עם פסטה יבשה.‬
‫הפסטה שלו פשוט ברמה אחרת.‬
‫פפה גווידה הוא האפיפיור של הפסטה.‬
‫מנות פסטה הן לא מנות פשוטות.‬
‫פפה יכול ליצור תפריט טעים, שעשוי רק מפסטה.‬
‫מנות שיעבירו אותך מצד אחד לצד השני‬
‫של מנעד הרגשות שלך.‬
‫כל מנה ומנה יכולה‬ ‫לשנות את מצב הרוח סביב השולחן.‬
‫המנה האלגנטית מכולן היא ליטוף,‬
‫וזאת שאחריה היא אגרוף לבטן,‬
‫וזאת שאחריה היא סטירה שמעירה אותך.‬
‫לפפה יש שתי מסעדות.‬
‫"אוסטריה די נונה רוזה",‬ ‫מסעדה שמופיעה במדריך מישלן,‬
‫ומקום פשוט יותר, "וילה רוזה".‬
‫המסעדות נקראות על שם אמא שלו.‬
‫היא עדיין עובדת כל יום,‬ ‫מקלפת ירקות, מקלפת אפונים,‬
‫ומאשרת את כל המנות.‬
‫הוא מבשל את האוכל שהוא אכל בילדותו,‬
‫אבל הוא הביא אותו לרמה אחרת.‬
‫זאת פנטזיה על מסעדה‬ ‫איטלקית מדהימה בסגנון ביתי.‬
‫זאת גם הפסטה הכי מדהימה שאפשר לפגוש.‬
‫בוא, טימותי.‬ ‫-לך, תביא.‬
‫בוא נראה.‬
‫חכי לי.‬ ‫-הנה.‬
‫תראי איזה יופי.‬
‫הענפים כל כך עמוסים‬ ‫בלימונים, שהם מתכופפים.‬
‫את רואה?‬
‫אפילו אני מגיעה אליהם.‬
‫תסתכל הנה.‬
‫קדימה, תקטפי.‬
‫באף מנת פסטה שאני מכין‬ ‫אין יותר משלושה או ארבעה מרכיבים.‬
‫לא צריך להשתמש בעשרה מרכיבים שונים.‬
‫זה רק יוצר בלבול,‬
‫גם בחך וגם בראש.‬
‫מתוק מאוד.‬
‫ללימונים יש ניחוח מדהים, בולט מאוד.‬
‫אם אני משתמש בלימון כדי להכין מנת פסטה,‬
‫אני חייב לוודא שהלימון יכול להתבטא.‬
‫לימונים הם מצוינים לחליטה.‬
‫לכן אני מבשל פסטה‬ ‫ישירות בחליטה של קליפת לימון.‬
‫הספגטי סופג את השמנים האתריים של הלימון.‬
‫תתארו לעצמכם לרגע את הטעם שמשתחרר.‬
‫קחו לימון.‬
‫תגררו אותו, תקרבו אותו לאף,‬
‫ותריחו את הריח‬ ‫יוצא הדופן של השמנים האתריים.‬
‫אותו דבר עובר גם לפסטה.‬
‫זאת מנה של פשטות קיצונית…‬
‫עם טעם שגורם לסחרחורת.‬
‫זאת הפילוסופיה של כל המנות שלי.‬
‫המטרה שלי היא‬ ‫שתיקחו נגיסה מספגטי הלימון שלי…‬
‫ותישארו עם טעם שלא תשכחו לעולם.‬
‫תחתכי אותם קטן.‬
‫גדלתי עם אמא שלי במטבח.‬
‫את רוצה לבדוק את המלח?‬
‫היא הייתה משאירה אותי‬ ‫בעגלה בפינה של המטבח.‬
‫טעים?‬
‫מספיק מלח. טעים.‬ ‫-בסדר.‬
‫הייתי מכור לריח של טיגון הבצל,‬
‫של עגבניות שמתחילות להתבשל.‬
‫באותה תקופה, לא היה לנו הרבה.‬
‫לא היה לנו סטייק או עוף בכל יום.‬
‫אבל תמיד הייתה פסטה.‬
‫ראיתי את אמא שלי מבשלת…‬
‫באהבה, תשוקה והקרבה.‬
‫מאכלים עם טעם מדהים.‬
‫הנשימה הראשונה שלי‬ ‫וכל הילדות שלי היו אפופות‬
‫במסורת המטבח שלה, בריחות שלה ובמאכלים שלה.‬
‫תודה.‬ ‫-בואי נאכל.‬
‫לכן אני אומר שלא גדלתי על חלב,‬
‫אלא על עגבניות,‬
‫על כדורי בשר,‬
‫על המסורת של המולדת שלי.‬
‫נאפולי לא הייתה עשירה מאז ומעולם.‬
‫היו זמנים שבהם אנשי נאפולי נאלצו‬ ‫להמציא מנות חדשות מדי יום כדי לשרוד.‬
‫אבל דבר אחד היה להם, הים.‬
‫ואם הם לא דגו דגים ולא מצאו פירות ים,‬
‫הם מצאו דרכים להכין מאכלים מכלום.‬
‫העשירים אכלו ספגטי עם פירות ים.‬
‫כשלאנשים לא היה כסף,‬ ‫והם רצו לאכול משהו מהים,‬
‫הם המציאו את השימוש באבנים במקום פירות ים.‬
‫זאת מנה עתיקה, משחר הימים.‬
‫פירשתי אותה בדרכי שלי.‬
‫האבנים צריכות להיות מכוסות‬ ‫בשכבת אצות בעובי סנטימטר לפחות.‬
‫זה מה שמעניק למנה את הטעם שלה.‬
‫אני מכין בסיס של שום ושמן.‬
‫אני מטגן את השום קצת יותר.‬
‫השום החרוך קלות משחרר טעם יוצא מהכלל.‬
‫הוא עושה את כל ההבדל.‬
‫אחר כך אני מוסיף עגבניות שרי‬ ‫ואת האבנים, כאילו שהן פירות ים.‬
‫זאת מנה שמקורה בזמנים של רעב אמיתי.‬
‫היום זאת מנה ציורית ויוקרתית.‬
‫אנשים מצפים לראות במחבת כל מרכיב שהוא…‬
‫אבל הם בהחלט לא מצפים לאבנים במנת ספגטי.‬
‫- ספגטי עם אבני ים‬ ‫עגבניות, שום, שמן -‬
‫טוב,‬
‫קודם כול, דעתו של השף.‬
‫קודם אני רוצה להריח את הריח.‬ ‫-נכון, תתחיל עם הריח.‬
‫יש בה כל מיני חללים זעירים…‬ ‫-בדיוק.‬
‫אם תסתכל טוב, תראה גם קצת דמעות.‬
‫כשהייתי בערך בן 18,‬
‫נאלצתי להתחיל לעבוד.‬
‫ידעתי שאני אוהב לבשל.‬
‫אבל עדיין הייתי צריך ללמוד הכול.‬
‫כשהתחלתי לעבוד במטבח,‬
‫הייתי החייל הכי פשוט בבריגדה.‬
‫אבל היה לי רעב.‬
‫רציתי להבין, רציתי ללמוד.‬
‫אף אחד לא הקדיש זמן‬ ‫כדי ללמד אותי איך צריך להשתמש בסכין.‬
‫הייתי צריך להסתכל‬ ‫ולהתבונן איך השתמשו בכל כלי.‬
‫לאט לאט ניסיתי לרכוש את המיומנות הזאת.‬
‫יום אחד, השף הזמין אותי לבוא לעבוד איתו‬
‫במלון מפורסם ויוקרתי בפוזיטנו.‬
‫מלון "לה סירנוזה".‬
‫לא האמנתי.‬
‫לא ידעתי מה הוא רואה בי.‬
‫הוא אמר לי, "אתה תבוא איתי,‬
‫"לא כי אתה טוב, אלא כי אתה שאפתן".‬
‫הייתי שם שנה.‬
‫השנה הזאת הייתה יסודית.‬ ‫היא עיצבה את דרכי למטבח העילי.‬
‫סוף השנה ב"לה סירנוזה"‬
‫היה נקודת מפנה של ממש מבחינתי.‬
‫הבנתי שאני ממש אוהב להיות טבח,‬
‫אבל לא יכולתי לסבול‬ ‫את זה שנותנים לי פקודות‬
‫ואומרים לי איך להכין מנה.‬
‫התחלתי לחשוב על פתיחת מקום משלי.‬
‫בהתחלה היו לי המון פחדים.‬
‫הייתי נשוי טרי.‬
‫ללה ואני היינו שני ילדים, ולא היה לנו כסף.‬
‫ללה אמרה, "אל תדאג".‬
‫היא ניסתה לעזור לי להבין שזה מסובך,‬
‫אבל שביחד נוכל לעשות את זה.‬
‫היא אמרה,‬
‫"בוא נעשה את זה".‬
‫אמא שלי השאילה לנו את בית המשפחה‬ ‫כדי שנפתח בו את המסעדה הכי פשוטה שיש.‬
‫מטבח קטן, ארבעה שולחנות וכיסאות פלסטיק.‬
‫המטבח שאמא שלי בנתה בבית.‬
‫אני מאוד ביישן מטבעי.‬
‫אבל לללה היה כישרון טבעי לאירוח.‬
‫היא מארחת נהדרת.‬
‫היא הייתה הקול שלי‬ ‫והעיניים שלי בחדר האוכל.‬
‫ללה העניקה לפפה את האפשרות‬ ‫לעשות מה שהוא רצה במטבח,‬
‫כי היא טיפלה בכל השאר.‬
‫היא הייתה החצי השני של פפה.‬
‫פסטה ברוטב עגבניות.‬ ‫אותו טקס כמו אצל קרולינה.‬
‫הנה. זה הרסק, פפה.‬
‫שים לב לפעמון של הדלת.‬
‫של מי הכובע?‬ ‫-מצאתי אותו פה.‬
‫אני נראה כמו איכר מבטיפגליה.‬
‫ספגטי ברוטב עגבניות‬ ‫הוא המנה שמסמלת את כל המשפחות האיטלקיות.‬
‫זה משהו שמועבר מדור לדור.‬
‫הנה, תסגור חזק.‬
‫בשבילנו, זה יותר מסתם למלא את הבטן.‬
‫רציתי להפוך את המנה למודרנית,‬
‫ולנסות להדגיש את העגבנייה.‬
‫כשמכינים שימורים,‬
‫לוקחים עגבניות בשלות לגמרי,‬
‫ומכניסים אותן לבקבוקים כשהן טריות.‬
‫זה נפלא.‬
‫אז מה הטעות?‬
‫- תחי אמא -‬
‫כשמכינים רוטב,‬ ‫אם מבשלים אותן חצי שעה, ארבעים דקות,‬
‫הן נהרסות.‬
‫חשבתי לעצמי,‬ ‫"איך אני יכול להכין מנת ספגטי ועגבניות‬
‫"ולשמר את הריח ואת הצבע שהיה‬ ‫לעגבניות הטריות כשהכנסנו אותן לצנצנת?"‬
‫ברגע שמכניסים את הפסטה למים,‬
‫אפשר להתחיל לבשל את העגבניות.‬
‫אז אתה מתחיל את הספירה לאחור.‬
‫הפסטה מוכנה אחרי שמונה דקות.‬
‫ארבע דקות במים,‬
‫וארבע דקות ברוטב העגבניות.‬
‫ככה העגבניות עוברות בישול קצר.‬
‫אפשר לשמר את הטעם, הצבע והריח‬ ‫של עגבניות בעונתן, כאלה שגדלו בשמש.‬
‫רוב האנשים מתייחסים‬ ‫לפסטה ברוטב עגבניות כמובן מאליו.‬
‫פפה רוצה להפוך אותה למשהו שאפשר להעריץ.‬
‫המנה נקראת "לה דבוציונה",‬ ‫כי ברגע שטועמים אותה,‬
‫הופכים לחסידים שלה.‬
‫- לה דבוציונה‬ ‫ספגטי, עגבניות מונטקיארו -‬
‫יש לנו מוצרלה?‬
‫תגיד לג'וסי ללכת‬ ‫להביא 400 גרם של מוצרלה מאיפשהו.‬
‫יש לו שלוש דקות. אני מכין אורז עם עגבניות.‬
‫בהתחלה, ב"אוסטריה נונה רוזה",‬
‫הגשנו את מה שאכלנו בבית.‬
‫רציתי לעשות יותר מזה.‬
‫אז התחלתי ללמוד.‬
‫קניתי ספרים מאת כל השפים הכי גדולים בעולם.‬
‫התחלתי להבין איך הם חושבים…‬
‫את פילוסופיית המטבח שלהם.‬
‫הכנסתי את כל זה לקדירה,‬
‫לקחתי את החלקים הכי טובים,‬
‫וניסיתי ליישם אותם על המנות של מולדתי.‬
‫משם קיבלתי את הרעיון של ספגטי במי לימון.‬
‫המנה הזאת מגיעה‬
‫ממתכון עתיק עתיר שומנים.‬
‫בזכות הלימודים שלי‬ ‫הסתכלתי עליה עם טוויסט מודרני.‬
‫איך אפשר להפוך אותה לקלה יותר,‬
‫אבל לשמר את טעמי המסורת של המולדת שלי?‬
‫התחלתי להוריד ממנה מרכיבים,‬ ‫ונשארתי רק עם המהות.‬
‫מנה עשירה בטעמים ואלגנטית ביותר.‬
‫ושם התחיל האושר האמיתי שלי במטבח…‬
‫כששיחקתי עם המסורת…‬
‫תוך כדי שאני מגדיר אותה‬ ‫בדרכי שלי ועם הרעיונות שלי.‬
‫הייתי רעב לתהילה.‬
‫רציתי שידברו בעיתונות‬ ‫על המסעדה שלי, על המשפחה שלי…‬
‫ורציתי, אם אפשר, לקבל כוכב מישלן.‬
‫התחלנו הכול מההתחלה.‬
‫שולחנות עץ.‬
‫מפות פשתן על השולחנות.‬
‫סכו"ם.‬
‫כלי בדולח.‬
‫הלקוחות היו מבולבלים.‬
‫כשהם הגיעו למסעדה,‬
‫הם גילו שהכול השתנה.‬
‫והם לא אהבו את זה.‬
‫הם עזבו את השולחן בלי להסתכל בכלל בתפריט.‬
‫תוך שלושה או ארבעה חודשים,‬
‫כל הלקוחות שלנו נעלמו.‬
‫היו שפים שלעגו לנו.‬
‫הם אמרו, "הבחור הזה‬ ‫רוצה ליצור מסעדה נפלאה,‬
‫"אבל איפה הוא למד?‬
‫"אצל אילו שפים הוא התלמד?‬
‫"נדמה לו שהוא שף, אבל הוא לא שף".‬
‫זה הדאיג אותי.‬
‫אבל ללה תמיד עמדה לצדי.‬
‫לאט לאט,‬
‫אנשים התחילו לבוא ולטעום…‬
‫ולטעום, ולטעום…‬
‫והעסק התפוצץ.‬
‫נאלצנו להגיד לאנשים ללכת.‬
‫לא היו לנו מספיק מקום להושיב אותם.‬
‫כשאתה מכוון לכוכב מישלן,‬
‫אתה צריך להיות ממוקד כל יום.‬
‫אף פעם אין לדעת מתי יבקר אותך מפקח.‬
‫לפעמים אתה אפילו לא יודע שהוא שם.‬
‫לכן חיוני שהלקוחות שלך ירגישו בנוח.‬
‫אבל הייתה בעיה.‬
‫מאז ומעולם הייתי ביישן למדי.‬
‫בשבילך, קרפצ'יו חסילונים‬ ‫מדרום לצפון, מסיציליה…‬
‫ובמסעדות עם כוכבים,‬
‫נהוג שהשפים‬
‫מסתובבים בין השולחנות‬ ‫ומברכים את כולם לשלום.‬
‫אני לא עשיתי את זה.‬
‫ללה ניסתה לגרום לי להבין‬
‫שאם אני רוצה לכוון לכוכב מישלן,‬
‫אני צריך להתחיל‬ ‫לדבר עם הלקוחות בחדר האוכל.‬
‫ללה צעקה במטבח, "פפה, אתה יכול לצאת?"‬
‫ויכולת לשמוע אותו אומר, "לא".‬
‫היה לי קשה מאוד.‬
‫ללה הייתה מעודדת אותי,‬ ‫"אנשים רוצים לדבר איתך.‬
‫"אני לא יכולה לתווך כל הזמן".‬
‫ערב טוב.‬
‫-מה שלומכם?‬
‫טוב מאוד. מצוין.‬
‫איך הייתה הארוחה?‬
‫היא דחקה בו לדבר עם אנשים.‬
‫והוא התחיל לצאת.‬
‫תודה. אהבת את הספגטי, גברתי?‬
‫נפלא.‬
‫יום אחד, מישהו התקשר למסעדה,‬
‫ואמר, "תתכוננו.‬
‫"הערב יהיה מטר כוכבים.‬
‫"כוכב אחד ייפול בשכונת ויקו אקוונסה".‬
‫"אוסטריה נונה רוזה"‬
‫קיבלה כוכב מישלן.‬
‫הייתי בהלם.‬
‫כמעט סיימתי לאסוף. אבא, מה איתך?‬
‫הסל שלי מלא!‬
‫שלי מלא לגמרי.‬
‫זה סל קטן. לי יש סל ענקי.‬
‫הן טובות לרוטב ספגטי?‬ ‫-כן, הרוטב הכי טוב עם עגבניות כאלה.‬
‫שום, שמן, הרבה בזיליקום, ועגבניות כאלה…‬
‫מזמן לא הכנו סקרפיאלו.‬
‫יש לך יתוש על המצח.‬
‫בטח נעקצת.‬
‫בשנת 2012,‬
‫רציתי למצוא מקום יפהפה‬
‫שאוכל לבנות בו בית כפרי קטן.‬
‫מישהו הראה לי את החלקה הזאת.‬
‫הכול היה מלא בצמחייה.‬
‫לא טיפלו באדמה כבר שנים.‬
‫זהירות.‬
‫הנוף היה מדהים, ממש עוצר נשימה.‬
‫ידעתי שזה המקום שאני מחפש.‬
‫בששת החודשים הראשונים רק פינינו את השטח.‬
‫בכל יום היינו מנקים, גוזמים צמחים ומסדרים.‬
‫כל המשפחה.‬
‫עשינו הכול לבד, עבדנו בעצמנו.‬
‫התחיל להתגבש אצלי רעיון.‬
‫באזור שלנו, באופן מסורתי,‬ ‫כל המשפחה מתאספת בימי ראשון.‬
‫האמא והסבתא מעמיסות אוכל על השולחן.‬
‫הן מוציאות כל מה שיש להן במקרר,‬
‫בארון, פשוט הכול.‬
‫גם אמא שלי העבירה לי את המסורת הזאת.‬
‫אז רציתי לפתוח מסעדה‬ ‫שבה אוכל להציע ללקוחות‬
‫כל מה שאנחנו אוכלים פה בבתים בימי ראשון.‬
‫כשהאורחים שלי מתיישבים,‬ ‫השולחן שלהם חייב להיות עשיר,‬
‫מלא באוכל, עד שהם יגידו "די".‬
‫כשפתחנו…‬
‫הייתי במטבח עם הצוות שלי…‬
‫עם הבן שלי…‬
‫עם אמא שלי.‬
‫ללה הייתה בחדר האוכל, ורוסלה עזרה לה.‬
‫הרגשה משפחתית.‬
‫זה היה חלום.‬
‫ב"וילה רוזה",‬
‫היה לנו בדיוק את מה שרציתי ליצור.‬
‫ואז, כל העולם התהפך.‬
‫ללה התחילה להבין שמשהו לא בסדר.‬
‫היא הרגישה גושים.‬
‫הלכנו לרופא, והוא המליץ על בדיקות.‬
‫כשגילינו שזה אחד‬ ‫מסוגי הסרטן הכי אגרסיביים…‬
‫נשארתי בלי מילים.‬
‫היינו לוקחים אותה לטיפולים בנאפולי.‬
‫הרופא אמר לנו‬
‫שהוא מרוצה מתוצאות הטיפול.‬
‫אחרי שבוע, הכול שוב התרסק.‬
‫העמדתי פנים שאני חיובי, אבל…‬
‫בלילה בכיתי.‬
‫הניסיון להסתיר מהלקוחות‬ ‫באמצעות חיוכים את מה שעובר עלינו…‬
‫ולהעמיד פנים שהכול…‬
‫בסדר…‬
‫היה מחריד.‬
‫כשהיא הלכה לעולמה…‬
‫היא השאירה אחריה חלל ריק שאי אפשר למלא.‬
‫חלל עצום.‬
‫אחרי שללה נפטרה, היינו כל כך המומים…‬
‫שלא ניסינו אפילו לדבר אחד עם השני.‬
‫מגפת הקורונה עוררה בי משהו.‬
‫הייתי חסר אונים, לא יכולתי לעשות כלום.‬
‫לא יכולתי לבשל לאף אחד.‬
‫מה יכולתי לעשות?‬
‫לדבר.‬
‫אמרתי לרוסלה, "אולי נכין כמה מנות?‬
‫"אני אבשל.‬
‫"אני אסביר.‬
‫"ואת תצלמי.‬
‫"נראה מה יקרה".‬
‫הנה אנחנו!‬
‫בוקר טוב!‬
‫ברוכים הבאים. מה שלומכם? הכול בסדר?‬
‫יום אחד, הצעתי‬ ‫להכין ראגו בשש וחצי בבוקר ברשתות החברתיות.‬
‫יום קודם אמרתי לעוקבים שלי מה המרכיבים.‬
‫הרבה אנשים אמרו לי,‬ ‫"מחר תהיה לבד עם כמה טמבלים כמוך,‬
‫"שיקומו בשש וחצי ויתחילו להכין ראגו".‬
‫למחרת בבוקר,‬
‫היו יותר מ-1,500 איש‬
‫שצפו בשידור החי מכל רחבי העולם.‬
‫התחלנו להכין את הראגו שלנו,‬
‫אני וכל מי שצפה בשידור החי.‬
‫ואז, נתנו לו להתבשל.‬
‫רוטב עגבניות.‬
‫מה המצב?‬
‫בשעה אחת הוספנו את הפסטה,‬
‫כולנו ביחד, בכל העולם,‬
‫ובישלנו את הראגו בשידור חי.‬
‫סיננו את הפסטה.‬
‫אני עשיתי את זה, וכולם עשו את זה.‬
‫תיבלתי את הפסטה,‬
‫וכולם תיבלו את הפסטה שלהם,‬
‫ולסיום איחלתי להם "בתאבון",‬
‫ישבתי ליד השולחן,‬
‫ואכלנו ביחד עם 1,500 משפחות‬ ‫של מהגרים איטלקים מכל העולם.‬
‫זאת הייתה הרגשה מדהימה.‬
‫שידרנו שידורים חיים ברשת במשך ימים.‬
‫זה היה כמו פתח מילוט.‬
‫כמו צעקה גדולה.‬
‫אנשים הבינו את האותנטיות שלנו.‬
‫זה ממש הציל אותנו.‬
‫- כדורי בשר וריקוטה של נונה רוזה -‬
‫- לה דבוציונה‬ ‫ספגטי, עגבניות מונטקיארו -‬
‫- סופגניות תפוחי אדמה -‬
‫- זיכרון של קרום חרוך של פיצה מרגריטה -‬
‫- ספגטי עם אבני ים‬ ‫עגבניות, שום, שמן -‬
‫- אריה פריטה‬ ‫פיצה מטוגנת הפוכה -‬
‫- ספגטי עם מי לימון‬ ‫שמן וגבינת פרובולונה דל מונקו -‬
‫שבו, שבו.‬
‫בשביל פפה, המסעדה בלי ללה‬
‫בטח נראתה כמו סוף העולם.‬
‫במקום זה, הוא המשיך הלאה.‬
‫הוא החליט להפוך את הווילה שהם קנו ביחד‬
‫לאנדרטה לזכרה.‬
‫הוא הפך אותה למקום שהיא הייתה רוצה.‬
‫תודה.‬
‫- הבית של ללה -‬
‫בכל יום, כשאני מגיע לשער,‬
‫אני מרגיש את הנוכחות שלה.‬
‫זה רגש שלא ייאמן.‬
‫סבתא, איך זה?‬ ‫-טעים.‬
‫טעים?‬
‫סבתא מאשרת.‬
‫אני רוצה שהילדים שלי יהיו מאושרים,‬
‫ושהם יחיו את החיים.‬
‫בגדול, ללה ואני כבר עשינו את זה.‬
‫אני עדיין נותן להם כל הזדמנות לקבל‬
‫מקום שבו הם יוכלו לבטא את התשוקה שלהם,‬
‫ולהעביר את המסורות האלה הלאה.‬
‫הבן שלי, פרנצ'סקו,‬ ‫מאוד אוהב שמרים, והוא עוזר לנו,‬
‫במיוחד עם המאפים, אבל גם במטבח.‬
‫לרוסלה יש כישרון מולד, כמו שהיה לאמא שלה,‬
‫לקבלת אורחים,‬
‫והיא גורמת להם‬ ‫להרגיש כמו בבית מהרגע שהם מגיעים.‬
‫כשהתחלתי לחשוב על מסעדה קטנה…‬
‫היא כבר נראתה כמו משהו ענקי.‬
‫אפילו בחלומות הכי פרועים שלי‬
‫לא יכולתי לדמיין שאגיע לאן שהגעתי.‬
‫זאת תחושה נפלאה.‬
‫- לזכרה של ללה גרניטו‬ ‫2019-1967 -‬
‫תרגום כתוביות: ברונק פרלמוטר‬