Ennen muinoin Kambodžassa -
ruokakulttuuri kukoisti.
Musiikki kukoisti.
Taidekulttuuri kukoisti.
Sitten syttyi sota.
Se kaikki pyyhkäistiin pois.
Kansanmurhan aikana -
kuoli yhdestä kahteen miljoonaa ihmistä.
Musiikkia menetettiin.
Historiaa menetettiin.
Reseptejä menetettiin.
Maan nykyinen ruokakulttuuri on peräisin äideiltä ja tädeiltä,
jotka säilövät reseptejä sydämessään.
Aina kun teen ruokaa,
tunnen yhteyden menneeseen.
Haluan juhlistaa Kambodžaa ja kuljettaa ihmiset sen kulta-aikaan.
Silloin se oli kaunis maa -
ja sen kansa onnellista.
CHEF'S TABLE: NUUDELIT
SAN FRANCISCO, KALIFORNIA
Kaliforniassa on monia aasialaisia kulttuureja -
ja erilaisia nuudelikeittoja.
Thaimaalainen ja vietnamilainen ruoka saavat eniten huomiota.
Ruoka, jossa on kalakastiketta, oletetaan thairuoaksi.
Kirkas liemi, jossa on anista, oletetaan vietnamilaiseksi.
Jos katsoo pintaa syvemmälle,
löytää kokonaan toisen kulttuurin ja historian.
Nite Yun on runoilija. Hän kertoo Kambodžan kansan tarinaa.
Hän näyttää ihmisille asian, jolle he ovat kääntäneet selkänsä.
Hän yrittää tehdä sen ruoan kautta.
Ensisilmäyksellä Nite on ujo tyttö.
Kun hänet näkee keittiössä,
hän on rohkea -
ja päättäväinen.
Hän on oikea luonnonvoima.
Äkkiseltään hänen ruokansa näyttää eleettömältä.
Kun ruokaa kuitenkin maistaa, se hivelee makuhermoja.
Makukerroksia on monta.
Galangajuuri, sitruunaruoho…
Maku on yhtä aikaa syvä ja tuore,
rapea ja pehmeä,
rikas ja kevyt.
Se on puhdasta iloa.
Nite ei valmista ruokaa itsekkäistä syistä.
Hän haluaa kertoa laajempaa tarinaa.
Hän tahtoo esitellä kulttuuriaan ihmisille,
tehdä heidät uteliaiksi -
ja yllyttää selvittämään, mitä hänen maalleen tapahtui.
Laita se näin.
Laita se sisään.
Sitten puristetaan. -Puristetaan.
Näin syntyy num banh chok.
Aloin tehdä tätä äitini kanssa, kun olin 15.
Nämä perinteiset taidot välittyvät sukupolvelta toiselle.
Purista sitä ja tee näin.
Tulee pidempi reuna. -Niin.
Kun aloitin, USA:ssa ei juuri laitettu kambodžalaista ruokaa.
Muutama kambodžalainen kuppila oli,
mutta listalla oli vietnamilaista ja thaimaalaista.
Se houkutteli asiakkaita -
ja oli ainoa keino ansaita tarpeeksi.
Jos kambodžalaista ruokaa ei laiteta, se voi kadota lopullisesti.
Kun olin lapsi, juhlistimme khmer-juuriamme.
Isäni kuunteli kambodžalaista rockia.
Söimme khmer-ruokaa.
Ensimmäinen kieleni oli khmer.
Opin lukemaan ja kirjoittamaan sitä.
Minulla on siis syvä yhteys juuriini.
Kun aloin opetella ruoanlaittoa,
en lisännyt ruokalistalle pad thaita.
Halusin innoittaa muita ottamaan selvää historiastaan -
ja kambodžalaisesta ruoasta.
Tahdon juhlistaa kambodžalaista kulttuuria aidoimmassa muodossaan.
STOCKTON, KALIFORNIA
Tänne tultuani kaipasin tätä keittoa. -Phnom peniäkö?
Niin. Kyselin, mistä sellaista nuudelikeittoa saisi.
Etsin toreja, joilla myytäisiin sen aineksia.
Keitto sai minut kaipaamaan kotiin ja muistelemaan perhettäni.
Ei odoteta liikaa. -Syödään se kuumana.
Kun olin lapsi, äitini valmisti erästä keittoa.
Sen nimi on kuy teav phnom penh.
Liemi tehdään porsaanluista.
Niitä keitetään tuntikausia.
Keitossa on riisinuudeleita,
sianlihaa,
katkarapuja -
ja erilaisia lisukkeita.
Se on versiomme nuudelikeitosta.
Lapsuudessani vanhempani eivät tulleet toimeen.
Veljeni eivät olleet läsnä.
Kun äitini teki tätä keittoa,
olin keittiössä auttamassa häntä.
Se oli ainoita onnen hetkiä perheessämme.
Vanhempani eivät riidelleet.
Istuimme kaikki yhdessä siemailemassa keittoa.
Janosin sellaisia rauhan hetkiä.
Onpa hyvää.
Maku on hyvä. Onko se hyvää?
Haluatko pavunversoja, äiti? -Haluan.
Keitto tuo mieleeni rakastavia, helliä muistoja.
PHNOM PENH -NUUDELIKEITTOA
Synnyin pakolaisleirillä.
Sodan jälkeen perheeni pakeni Yhdysvaltoihin.
Stocktonissa -
osa ihmisistä häpesi khmer-taustaansa.
Olin outo lintu ja tunsin siitä suurta ylpeyttä.
Isälläni oli vaikeaa.
Hän ei sopeutunut USA:han -
eikä opetellut englantia.
Hän ei löytänyt pysyvää työtä.
Äiti oli se, joka elätti perheemme.
Vanhempani olivat täysiä vastakohtia.
He olivat selviytyneet kansanmurhasta.
He kai pysyivät yhdessä taustansa vuoksi.
PAKOLAISESKUS
Vanhempieni elämä herätti minussa uteliaisuutta.
Miten kuolemaa nähtyään voi pysyä noin vahvana?
Mietin, millaista elämä oli ennen syntymääni.
Päädyin viettämään aikaa äitini kanssa -
hänen keittiössään.
Kyselin häneltä elämästä Kambodžassa.
Millaista se oli ennen sotaa?
Entä sodan aikana?
Miten hän selvisi?
Äiti ei kyennyt vastaamaan.
Hänen silmänsä kyyneltyivät.
Lopetin, koska näin hänen ahdistuvan.
Vanhempani ovat tehneet minusta sellaisen kuin olen.
Jos en tiedä, mitä he kokivat,
minun on vaikea ymmärtää itseäni.
Kambodžassa on iso järvi -
nimeltä Tônlé Sab, "suuri järvi".
Sadekauden aikana koko järvi tulvi.
Kuivalla kaudella veden pinta laski -
ja jätti taakseen paljon kaloja.
Kalat suomustettiin,
hierottiin suolalla -
ja jätettiin kuivumaan.
Ne käytännössä mätänivät.
Lopputuloksena oli maagista kalatahnaa.
Tahna on oudon hajuista ja epäilyttävän ruskeaa -
mutta osaavissa käsissä monikäyttöistä ruoanlaitossa.
Vietnamilaisen ja thaimaalaisen ruoan ero on -
nimenomaan kalatahna.
Se antaa kambodžalaiselle ruoalle syvyyttä ja umamin makua.
Se tekee ruoastamme herkullista.
Kasvoin turvattomassa naapurustossa.
Kaduilla myytiin metamfetamiinia -
ja harjoitettiin jengitoimintaa.
Kuulin toisinaan ammuskelun ääniä.
Tunsin perheitä, joiden lapsia oli ammuttu.
Abivuonnani ajauduin vaikeuksiin.
Se säikäytti äitini.
Hän halusi suojella minua.
Äiti päätti viedä minut munkin puheille.
Munkki sanoi: "Tyttäresi yllä on huonon onnen kirous."
Hän suoritti rituaalin, jossa jouduin makaamaan riisipedillä.
Ylläni oli valkoinen liina.
Munkki messusi huonon onnen poistamiseksi -
ja veti lakanan samalla hitaasti pois.
Tunsin oloni erilaiseksi.
Kevyemmäksi.
Sen jälkeen tajusin, etten voisi jäädä siihen ympäristöön.
Minun piti lähteä Stocktonista. Tiesin, että on paljon muutakin.
Heti tilaisuuden tullen muutin San Franciscoon.
Lähdin hoitoalalle,
koska se oli käytännön työtä.
Aloitettuani harjoittelun sairaalassa -
tajusin, ettei hoitotyö ollut minua varten.
Eräänä päivänä sain postissa luottokortin.
Päätin ostaa lennon Kambodžaan.
Laskeuduttuani serkkuni tuli hakemaan minut.
Kun menimme torille, siellä oli tuoretta, vastaleikattua lihaa.
Ilmassa tuoksui veri.
Samaan aikaan joku tarjosi keittoa.
Aistini ylikuormittuivat.
Se oli häkellyttävää.
Kaikki puhuivat khmeriä.
Kaikki näyttivät tutuilta.
Tunsin kuuluvani sinne.
Matkani päätavoite oli oppia lisää vanhemmistani.
Miten he tapasivat?
Entä sukuhistoriamme?
Nagriumglutamaattiako myös?
Kyselin serkuiltani.
Vesi kiehuu ensin. -Lisää sokeria.
He vaikenivat -
tai vastasivat lyhyesti.
Se toistui.
Kalatahnaako? -Ja suolaa.
Siinäkö kaikki? Lisään ne nyt. -Joo.
En saanut kaipaamiani vastauksia.
Kaikki vaivaantuivat.
Sitten yksi serkku sanoi:
"Äitisi on vahvimpia tapaamiamme ihmisiä."
Lisää kalaa. Ota poskesta.
Uteliaisuuteni vain kasvoi.
"Miten niin?"
"Miksi sanoit noin?"
Hän sanoi: "En voi puhua siitä."
Halusin kuulla lisää.
Mitä tapahtui?
Mitä äiti koki?
Mikseivät he voi kertoa?
Se on aina ollut arvoitus.
Läheisteni taloissa ei ollut jääkaappeja.
Kaikki haettiin tuoreena torilta.
Tässä kaikki.
Mikä sen nimi on? -Pursatin appelsiini.
Se oli huikeaa.
Ihmiset heräävät varhain aineksia ostamaan.
He ostivat vastateurastetun kanan -
ja kypsensivät nuotiolla.
Niin varmaan tehtiin satoja vuosia sitten.
Aina kun syön siellä,
joka ruokalaji maistuu ihanalta.
En voinut lopettaa syömistä.
Kuy teav phnom penhiä myytiin joka ruokakojussa.
Se oli valmistettu aivan uudella tavalla.
Oli suuri kunnia maistaa niitä ruokia.
Ahmin keittoa, join liemen -
ja mietin, miksei kotona tiedetty siitä.
Vietnamilainen pho ja japanilainen ramen kyllä tunnetaan.
Samoin pad thai.
Khmer-ruokaa näkee harvoin.
Silloin päätin avata San Franciscoon kambodžalaisen ravintolan.
Kaikki tuntui selvältä.
Minulla ei ollut ravintola-alan kokemusta,
mutta päätin: "Hiiteen kaikki. Avaan ravintolan."
Tiesin, että tämä oli oikea tie.
Kambodžasta palattuani -
ajatus ravintolasta riivasi minua kuin pakkomielle.
Ensin piti opetella laittamaan ruokaa.
Miten sitä herkkukeittoa tehdään?
Tuumin mielessäni, että tunnen maut -
ja tiedän keiton ainekset.
Minun pitäisi siis osata valmistaa sitä.
Siitä tuli aivan hirveää. Kuvottavan makuista.
Soitin äidilleni ja pyysin opastusta.
Tuntui lohdulliselta kuunnella hänen ääntään puhelimessa.
Hän käski hauduttaa keiton matalalla lämmöllä.
Toisen yrityksen aikana vahdin keittoa kuin haukka.
Jopa juttelin sille.
Katselin sen kuplimista tunnin verran.
Keräsin kaikki ainekset.
Soitin äidille ja kysyin, kuulostiko kaikki oikealta.
Äiti sanoi: "Kuulostaa."
"Maista sitä."
"Maistuuko se siltä, mitä muistat?" "Aika lähelle."
Hän sanoi "hyvä" ja sulki puhelimen.
Testausprosessin aikana kutsuin ystäviä syömään keittoa.
Sitten ystävien ystäviäkin.
Palautteen myötä liemi parani.
Järjestin pop up -iltoja ja underground-päivällisiä.
Sitten liityin starttiohjelmaan "La Cocina".
Se on voittoa tavoittelematon järjestö,
joka auttaa monietnisiä naisia perustamaan yrityksiä.
Kun aloitin La Cocinassa, tarvitsin lisää reseptejä.
Olin keittiössä paljon ja soittelin äidilleni.
Laajensin valikoimaani.
Järjestin pop up -tapahtumia.
Istu sinäkin, täti. Meidän pitäisi syödä yhdessä.
Raahasin kamoja ympäriinsä, pystytin teltan ja pöytiä…
Levitin tietoisuutta kambodžalaisesta ruoasta.
Sitä verrattiin thairuokaan ja vietnamilaiseen.
Mietin, olisiko minusta hommaan.
Minua suututti.
Olin lannistua.
Ei kulttuurin edustaminen voi olla yhden ihmisen harteilla.
Ei se ole reilua.
Se on valtava vastuu.
Ariel, tule katsomaan.
Ovatko nuo pieniä vieraslahjoja?
Eivät ne riitä kaikille, mutta panostin pop up -tapahtumaan.
Voit ottaa nämä, ja kävisikö tämä?
Mikä se on? -Siisti juttu. Sen voi ripustaa.
Aloitin nollasta ja epäilin itseäni.
Astiat ovat pöydällä. -Selvä.
Kun en uskonut itseeni,
Loxena käski minun jatkaa ja luottaa prosessiin.
Alkuaikoina hän oli keittiössä 12 tuntia putkeen.
Heti lientä maistettuani tiesin,
että tästä tulee jotain.
Yksi hittitapahtuma johti toiseen.
Yhä useampi innostui kyselemään Kambodžasta.
Se innosti minua.
Ruokani oli ensi kertaa todella suosittua.
Minulle tarjottiin ravintoloita pop up -tapahtumiin.
Sitten sain uskomattoman tilaisuuden avata ravintola.
Kun näin tilan, se tuntui oikealta.
Hyväksyin sen vaistomaisesti.
Tiedän, että testaamme ratkaisuja.
Jää voisi kuitenkin auttaa tuossa. -Niin.
Tykkään tästä, koska se hajotetaan.
Jatkamme kehittelyä. -Kiva.
Pannaan keitto tulemaan. -Selvä.
Hän avasi ravintolan, joka sai maanlaajuista mainetta.
Hän nousi monenlaisille suosituslistoille.
Kerran istuin pöydän ääressä osavaltion parhaiden kokkien kanssa.
Niten ruoka sai heidät aivan haltioihinsa.
Kaikki ihastuivat ruokaan.
Sain paljon huomiota kerralla.
Asiakkaat kyselivät Kambodžasta -
ja syömästään ruoasta.
Sain palkintoja ja menestystä.
Toin näkyvyyttä khmerien yhteisölle.
Sitä halusin eniten.
Nyum Bai menestyi, koska ruoka oli herkullista.
Se oli uusi kokemus ajassa ja paikassa, jossa uudet kokemukset ovat harvassa.
Nite Yun esitteli kambodžalaisen ruoan USA:ssa.
Olen laittanut kambodžalaista ruokaa jo vuosia,
mutta vanhempani eivät ole maistaneet sitä.
He tiesivät hankkeestani mutteivät tajunneet sitä,
tai eivät ottaneet sitä vakavasti.
Ravintolan avajaisviikolla -
äiti soitti ja sanoi, että isä halusi syödä ruokaani.
Kun he saapuivat ravintolaan,
menin tervehtimään heitä.
Muistan, että vakoilin heitä keittiön ikkunan läpi.
Söisivätkö he oikeasti?
Minua jännitti.
Sitten isä pyysi annosta kotiin vietäväksi.
Silloin rentouduin.
Myöhemmin samana päivänä äiti sanoi:
"Isäsi pyysi sanomaan, että hän rakasti keittoasi -
ja on ylpeä sinusta.
Hän ei tiennyt, että se olisi niin hyvää."
Sen kuuleminen ilahdutti minua valtavasti.
Se oli erityinen hetki.
Nyum Bai ansaitsi arvostusta, ja saimme ylistäviä arvosteluja.
Sitten veljeni soitti minulle -
ja kertoi isän kuolleen.
Se oli itsemurha.
Järkytyin syvästi.
Sitten tajusin,
että ravintolassa käyminen oli ollut isäni idea.
Hän tiesi jättävänsä meidät.
Se oli viimeinen tapaamisemme.
Kun mietin hänen kuolemaansa ja kuolintapaansa,
en osannut käsitellä asiaa.
Tein töitä 14 tuntia päivässä joka ikinen päivä.
Turrutin itseäni niin.
Ulkopuolelta ihmiset näkivät kaikki palkinnot -
ja suuren menestyksemme.
He eivät tienneet, mitä kulissien takana tapahtui.
Se oli yksinäistä.
Muistan miettineeni: "Kunpa tietäisitte."
Kolmen vuoden ajan ravintola oli täynnä päivittäin.
Edustin ravintolaa ja yritin miellyttää kaikkia.
Kannoin kaikkien odotuksia -
enkä käsitellyt isäni kuolemaa.
Lopulta kaikki romahti.
Näyttävään ravintolaan liittyi suuria paineita.
Nite ei ikinä ollut sellainen.
Hän halusi pienen nuudelikojun.
Eräänä päivänä en päässyt sängystä ylös.
Minä romahdin.
Kun vuokrasopimus päättyi,
vaistoni käski minun sulkea ravintolan.
Puhelin alkoi soida välittömästi.
Minulta kysyttiin, miksi lopettaisin menestyvän ravintolan.
Se ei tuntunut oikealta.
Minun oli aika siirtyä eteenpäin.
Nyum Bain sulkemisen jälkeen olin valmis suremaan isäni kuolemaa.
Huomenta.
Korianteria, japaninretikkaa…
Miten olisi tämä?
Tämä näyttää hyvältä.
Kiitos.
Lähennyin äitini kanssa.
Puhuimme melko usein.
Sitten äiti ehdotti matkaa Kambodžaan.
Halusin mukaan reissulle.
Päivää. Hei vain.
Mitä kuuluu? -Hyvää vain.
Lupasin palata.
Toin ystäviäkin. -Niin.
Kun olin Kambodžassa,
näin äidin ystäviensä ja sukulaistensa seurassa.
Hän muuttui pieneksi tytöksi ja oli elementissään.
Se oli aivan erityinen kokemus.
Kuulin, että ennen syntymääni -
isäni korjasi moottoripyöriä.
Hänellä oli siisti tukka.
Hän piti rockista.
Äitini oli ahkera opiskelija.
Hänellä oli pitkä musta tukka.
Hän oli kylän kaunein tyttö.
Vanhempieni nuoruudesta kuuleminen -
antoi minulle energiaa.
Eräänä päivänä äiti avautui sodasta.
Hän pakeni jalan.
Ihmisiä kuoli hänen ympärilleen.
Ruumiinkappaleita lojui kaikkialla.
Hän oli raskaana,
ja se oli hänelle liikaa.
Hän päätti tappaa itsensä kävelemällä miinakentälle.
Hän teki sen, mutta miinat eivät räjähtäneetkään.
Hän jatkoi kävelemistä -
miettien, miksi jäi eloon.
Sitten hän katsoi vatsaansa -
ja ajatteli, että hänen piti elää lapsensa vuoksi.
Siitä päivästä lähtien hän vain jatkoi.
Niin hän selvisi sodasta.
Tarinan kuultuani ymmärsin, miksi äiti oli sellainen kuin oli.
Hän on ihminen, joka kohtasi kuoleman -
ja voi silti jatkaa elämistä.
Hän innoittaa minua.
Kaikki ystäväni tunnistavat sinut.
Olemme kuulemma samannäköisiä. - Aivan.
Niin sanotaan. Syö nyt.
Rakastan äitiä valtavasti.
Tämä on ihanaa.
KALATAHNADIPPI
AMOK-KALACURRY
KUY TEAV CHA "OPISKELIJANUUDELIT"
MACHU KROEUNG -KEITTO
KUY TEAV PHNOM PENH -NUUDELIKEITO
Walter, para ti. -Kiitos.
Kiitos kaikille. Arvostan apuanne.
Kaikki maistuu hyvältä, ja näyttää myös.
Kippis. -Terveydeksi.
Kun suljin Nyum Bain, luulin lopettavani ravintolatoiminnan.
Se mursi minut, enkä halunnut kokea sitä toiste.
Sain kuitenkin kirjeitä ja kortteja kambodžalaisyhteisöltä.
Jotkut ovat ylpeitä juuristaan Nyum Bain ansiosta.
Se sai minut jatkamaan.
Kun olin lähentynyt äitiini ja hyväksynyt isäni kuoleman,
tajusin, että olin valmis palaamaan.
Lunette on kuin Nyum Bain isosisko.
Se on kypsynyt.
Sillä on elämänkokemusta.
Nyt se on valmis ottamaan vetovastuun ja juhlimaan isosti.
Niten kantaa vastuuta paljon enemmästä -
kuin nuudeleistaan ja keitoistaan.
Hän kertoo laajempaa tarinaa.
Hän tekee sen herkullisimmalla mahdollisella tavalla.
Toivon, että Nite nousee täyteen potentiaaliinsa.
Hänet on tarkoitettu suuriin asioihin.
Nite voi siirtää vuoria.
Tekstitys: Anne Aho