‫בקמבודיה של פעם,‬
‫תרבות האוכל שגשגה.‬
‫המוזיקה שגשגה.‬
‫עולם האמנות שגשג.‬
‫אבל אז פרצה המלחמה…‬
‫וכל הדברים האלה נלקחו.‬
‫בתקופת רצח העם,‬
‫מתו בין מיליון לשני מיליון בני אדם.‬
‫המוזיקה אבדה.‬
‫ההיסטוריה אבדה.‬
‫מתכונים אבדו.‬
‫אז האוכל שקיים היום, הגיע מאמהות ודודות‬
‫ששמרו מתכונים בליבן.‬
‫בכל פעם שאני מבשלת,‬
‫אני מרגישה חיבור לעבר.‬
‫רציתי להלל את קמבודיה,‬ ‫ולהעביר אנשים לתור הזהב…‬
‫כשהיא הייתה ארץ יפהפייה,‬
‫שאנשים היו מאושרים בה.‬
‫- שולחן השף -‬
‫- סן פרנסיסקו, קליפורניה -‬
‫יש בקליפורניה המון‬ ‫תרבויות אסייתיות שמגיעות הנה,‬
‫ומרקי אטריות שונים ומשונים.‬
‫המטבח התאילנדי והווייטנאמי‬ ‫נוטים לשלוט בסצנה הזאת.‬
‫אנשים חושבים,‬ ‫"יש בזה רוטב דגים, זה בטח תאילנדי",‬
‫או, "יש בזה ציר זך וקצת אניס,‬
‫"זה בטח וייטנאמי".‬
‫אבל כשחופרים קצת יותר לעומק,‬
‫יש עוד תרבות ועוד היסטוריה שלא הכרתי.‬
‫נייט יון היא משוררת.‬ ‫היא מספרת את סיפורו של העם הקמבודי…‬
‫ומכניסה אנשים למקום‬ ‫שהם הסיטו ממנו את מבטם.‬
‫והיא מנסה לעשות את זה באמצעות האוכל.‬
‫במבט ראשון, נייט היא בחורה ביישנית.‬
‫אבל כשרואים אותה במטבח,‬
‫היא נועזת,‬
‫היא נחושה,‬
‫היא כוח שאסור לזלזל בו.‬
‫כשמסתכלים על האוכל שלה,‬ ‫הוא נראה צנוע מאוד.‬
‫כשנוגסים בו, הוא מכה בכל מרכזי העונג בפה.‬
‫יש בו המון שכבות של טעם.‬
‫גלנגל, למון גראס…‬
‫איכשהו, הוא גם עמוק וגם רענן,‬
‫גם פריך וגם רך,‬
‫גם עשיר וגם קליל.‬
‫אושר טהור.‬
‫הסיבה שבגללה‬ ‫היא עושה את זה לא קשורה אליה עצמה.‬
‫המטרה שלה היא לספר סיפור גדול יותר.‬
‫היא רוצה להכניס אנשים לתוך התרבות שלה,‬
‫לעורר אצלם סקרנות‬
‫ותשוקה ללמוד על מה שקרה למדינה שלה.‬
‫תכניסי את זה ככה.‬
‫להכניס פנימה.‬
‫כן, ואז לסחוט.‬ ‫-לסחוט.‬
‫תניחי. קיבלנו מנה אחת של נום באן צ'וק.‬
‫התחלתי להכין את זה‬ ‫עם אמא שלי כשהייתי בת 15.‬
‫זה מתכון שעבר מדור לדור.‬
‫ככה אפשר לעבוד תוך שמירה על המסורת.‬
‫תסחטי, ותשימי ככה.‬
‫יהיה לי קצה יותר ארוך.‬ ‫-כן.‬
‫כשרק התחלתי,‬
‫לא היו בארה"ב‬ ‫הרבה אנשים שבישלו אוכל קמבודי.‬
‫היו כמה מסעדות משפחתיות,‬
‫אבל בתפריט שלהן‬ ‫היה אוכל וייטנאמי ותאילנדי.‬
‫זאת דרך למשוך אנשים פנימה,‬
‫כי לא הייתה להם דרך אחרת להרוויח כסף.‬
‫אם לא נכין אוכל קמבודי,‬ ‫הוא עלול ללכת לאיבוד לנצח.‬
‫בילדות, חגגנו את היותנו קמרים.‬
‫אבא שלי היה מקשיב לרוקנרול קמבודי.‬
‫אכלנו אוכל קמרי.‬
‫שפת האם שלי הייתה קמר…‬
‫למדתי לקרוא ולכתוב בקמר.‬
‫אז תמיד הייתי מחוברת לזהות הקמרית שלי.‬
‫כשהתחלתי ללמוד לבשל,‬
‫לא היה אכפת לי שלא היה לי פאד תאי בתפריט.‬
‫רציתי לעורר באנשים השראה‬ ‫ללמוד על ההיסטוריה שלהם…‬
‫להבין את האוכל הקמבודי.‬
‫המטרה שלי הייתה להלל‬ ‫את התרבות הקמבודית בצורתה האמיתית ביותר.‬
‫- סטוקטון, קליפורניה -‬
‫כשהגעתי הנה, התגעגעתי מאוד למרק הזה.‬
‫פנום פן?‬
‫כן, התגעגעתי אליו. הייתי שואלת,‬ ‫"איפה אפשר להזמין מרק פנום פן?"‬
‫חיפשתי שווקים שיש בהם‬ ‫את המרכיבים של פנום פן.‬
‫כשאכלתי פנום פן, הרגשתי געגועים למולדתי,‬
‫וחשבתי על המשפחה שלי.‬
‫לא כדאי לחכות יותר מדי.‬ ‫-כן, נאכל כל עוד זה חם.‬
‫כשהייתי ילדה, היה מרק‬ ‫שאמא שלי הייתה מכינה.‬
‫הוא נקרא קוי טיאב פנום פן.‬
‫מכינים את הציר עם עצמות חזיר.‬
‫מבשלים אותן במשך שעות על אש קטנה.‬
‫אוכלים את המרק עם אטריות אורז…‬
‫בשר חזיר פרוס,‬
‫שרימפס‬
‫וכל מיני תוספות.‬
‫זאת הגרסה שלנו למרק אטריות.‬
‫כשהייתי ילדה, ההורים שלי לא הסתדרו.‬
‫האחים שלי לא ממש היה בסביבה.‬
‫כשאמא שלי הייתה מכינה את המרק,‬
‫הייתי איתה במטבח והייתי עוזרת לה.‬
‫זאת הייתה הפעם היחידה‬ ‫שכל המשפחה שהייתה מאושרת.‬
‫ההורים שלי לא היו רבים.‬
‫כולנו ישבנו סביב השולחן ושתינו קערות מרק.‬
‫תמיד השתוקקתי לשלווה הזאת.‬
‫טעים.‬
‫טעים. טעים לך?‬
‫אמא, את רוצה נבטי שעועית?‬ ‫-כן.‬
‫לכן המרק הזה מעלה בי‬ ‫זיכרונות רכים של אהבה.‬
‫- קוי טיאב פנום פן -‬
‫- סופר קינג -‬
‫- מרק אטריות פנום פן -‬
‫נולדתי במחנה פליטים.‬
‫אחרי המלחמה, המשפחה שלי נמלטה לארה"ב.‬
‫בסטוקטון,‬
‫הייתה קבוצה של אנשים שהתביישו בהיותם קמר.‬
‫אני הייתי המוזרה‬ ‫שאימצה לגמרי את הזהות הקמרית.‬
‫לאבא שלי היה קשה מאוד.‬
‫הוא לא הצליח להשתלב,‬
‫הוא לא למד לדבר אנגלית.‬
‫הוא לא הצליח לשמור על מקום עבודה.‬
‫אמא הייתה זאת שפרנסה את האחים שלי ואותי.‬
‫ההורים שלי היו הפכים מוחלטים.‬
‫כניצולים של רצח עם…‬
‫אני חושבת שהם היו ביחד‬ ‫כי זה כל מה שהיה להם.‬
‫הייתי סקרנית לגבי החיים של ההורים שלי.‬
‫איך אפשר להיות כל כך חזקים‬ ‫אחרי שרואים את המוות?‬
‫זה גרם לי לתהות‬ ‫איך נראו החיים לפני שנולדתי.‬
‫אז הייתה לי נטייה להיות עם אמא שלי,‬
‫לבלות איתה במטבח.‬
‫הייתי שואלת אותה שאלות על החיים בקמבודיה,‬
‫איך הם היו לפני המלחמה,‬
‫ואיך הם היו בזמן המלחמה.‬
‫איך היא שרדה?‬
‫אבל היא אף פעם לא הצליחה לענות.‬
‫העיניים שלה היו מתמלאות בדמעות.‬
‫הייתי עוצרת, כי ראיתי‬ ‫כמה אי נוחות היא חשה.‬
‫הרגשתי שחלק גדול ממי שאני‬ ‫עוצב על ידי ההורים שלי.‬
‫ושאם אני לא אדע מה עבר עליהם…‬
‫יהיה לי קשה להבין את עצמי.‬
‫בקמבודיה יש אגם גדול‬
‫שנקרא טונלה סאפ, או "האגם הגדול".‬
‫בעונת הגשמים, כל האגם היה מוצף,‬
‫ובעונה היבשה, מפלס המים היה יורד,‬
‫והיו נשארים שם המון דגים.‬
‫הם היו מנקים את הדגים,‬
‫מורחים אותם בהרבה מלח,‬
‫ונותנים להם להתייבש.‬
‫הם נרקבים, בעצם.‬
‫בסופו של דבר,‬ ‫הם הופכים למעין משחת דגים קסומה.‬
‫כשמסתכלים עליה,‬ ‫היא מעין משחה חומה עם ריח חריף,‬
‫אבל כשלומדים איך לבשל איתה,‬ ‫אפשר לעשות איתה הרבה מאוד.‬
‫כשאנשים שואלים מה ההבדל‬ ‫בין המטבח הקמבודי לווייטנאמי והתאילנדי,‬
‫אני מיד אומרת "פרהוק".‬
‫זה מה שנותן לאוכל הקמבודי‬ ‫את העומק, את הריח, את טעם האוממי.‬
‫- פרהוק קטיס -‬
‫זה מה שהופך את האוכל הקמבודי למעדן.‬
‫השכונה שגדלתי בה הייתה די קשה.‬
‫היה מת' ברחובות…‬
‫הרבה כנופיות.‬
‫הייתי שומעת ירי ממכוניות…‬
‫שומעת שהבן של מישהו נורה למוות.‬
‫בשנה האחרונה שלי בבית הספר,‬ ‫נקלעתי לכל מיני בעיות.‬
‫אמא שלי נבהלה.‬
‫היא רצתה להגן עליי.‬
‫אז אמא שלי החליטה לקחת אותי לפגוש נזיר.‬
‫הנזיר אמר לאמא שלי,‬ ‫"הבת שלך מקוללת במזל רע".‬
‫הוא ביצע טקס,‬ ‫שבו הייתי צריכה לשכב על מצע אורז…‬
‫מכוסה בבד לבן.‬
‫ותוך כדי שהנזיר שר זמירות‬ ‫כדי להסיר ממני את המזל הרע,‬
‫הוא הסיר את הסדין ממני לאט לאט.‬
‫הרגשתי אחרת.‬
‫הרגשתי קלילה יותר.‬
‫אחר כך הבנתי‬ ‫שאני לא יכולה להיות בסביבה הזאת יותר.‬
‫ידעתי שאני חייבת לעזוב את סטוקטון.‬ ‫פשוט ידעתי שיש בעולם הרבה יותר.‬
‫כשהייתי לי הזדמנות, עברתי לסן פרנסיסקו.‬
‫החלטתי לעבוד בסיעוד,‬
‫כי זאת הייתה עבודה פרקטית.‬
‫כשהגעתי סוף סוף להתמחות בבית החולים,‬
‫הבנתי שסיעוד זה לא בשבילי.‬
‫יום אחד הגיע בדואר כרטיס אשראי.‬
‫החלטתי שאקנה כרטיס טיסה לקמבודיה.‬
‫כשהגעתי, בת דודה שלי באה לאסוף אותי.‬
‫כשהלנו לשוק, היה שם ריח של בשר טרי…‬
‫ריח של דם…‬
‫ובאותו זמן ריח של בישול מרק.‬
‫כאילו, עומס תחושתי.‬
‫הייתי בהלם.‬
‫כולם דיברו קמר.‬
‫כולם נראו מוכרים מאוד.‬
‫הרגשתי שאני שייכת.‬
‫המטרה העיקרית של הנסיעה לקמבודיה‬ ‫הייתה ללמוד עוד על ההורים שלי…‬
‫איך הם נפגשו,‬
‫ההיסטוריה המשפחתית.‬
‫גם מס"ג וגם זה?‬
‫כשהייתי שואלת את הדודניות שלי…‬
‫קודם המים רותחים.‬ ‫-תוסיפי קצת סוכר.‬
‫הן היו משתתקות.‬
‫הן לא ממש אמרו הרבה.‬
‫זה קרה שוב ושוב.‬
‫פרהוק?‬ ‫-פרהוק ומלח.‬
‫זה הכול? אני פשוט אוסיף עכשיו.‬ ‫-כן.‬
‫רציתי תשובות, אבל אף אחד לא אמר הרבה.‬
‫ראיתי שזה גורם להם לאי נוחות.‬
‫ואז בת דודה אחת אמרה,‬ ‫"יש דבר אחד שאת צריכה לדעת על אמא שלך,‬
‫"היא בין האנשים החזקים שפגשנו אי פעם".‬
‫קצת מהדג. תיקחי את הלחי שלו.‬
‫וזה רק עורר בי עוד סקרנות.‬
‫"למה?‬
‫"מה גרם לך להגיד את זה?"‬
‫היא אמרה, "קשה לי מדי לדבר על זה".‬
‫הייתי צריכה לדעת יותר.‬
‫מה קרה?‬
‫מה היא עברה?‬
‫למה הן לא יכולות לספר לי?‬
‫זאת הייתה חידה.‬
‫בבתים שגרתי בהם לא היו מקררים,‬
‫אז כשהם רצו לבשל משהו,‬ ‫הם היו צריכים ללכת לשוק.‬
‫הנה הליים.‬
‫איך קוראים לזה?‬ ‫-תפוז פורסט.‬
‫זה היה מחזה מרהיב.‬
‫אנשים קמו מוקדם בבוקר כדי לקנות ירקות,‬
‫תרנגולות שנשחטו באותה שנייה,‬
‫ואז מבשלים את האוכל על מדורה.‬
‫ככה דמיינתי את החיים‬ ‫לפני מאות רבות של שנים.‬
‫בכל פעם שהייתי אוכלת שם,‬
‫כל מנה, כאילו, "זה ממש טעים".‬
‫לא יכולתי להפסיק לאכול.‬
‫יכולתי למצוא קוי טיאב פנום פן בכל דוכן,‬
‫אבל הוא בושל בצורות שלא טעמתי קודם.‬
‫הרגשתי שאני בת מזל‬ ‫כי אני חווה את האוכל הזה.‬
‫בזמן שזללתי שם, ושתיתי את המרק,‬
‫חשבתי, "איך אנשים בבית לא יודעים על זה?"‬
‫אנשים מכירים מצוין‬ ‫את הפו הווייטנאמי, את הראמן היפני,‬
‫פאד תאי,‬
‫אבל האוכל הקמרי לא מיוצג מספיק.‬
‫ואז חשבתי על הרעיון‬
‫של לפתוח מסעדה קמבודית בסן פרנסיסקו.‬
‫הכול היה ברור מאוד.‬
‫בלי שום ניסיון בעבודה במסעדה,‬
‫אמרתי, "על הזין שלי,‬ ‫אני פשוט אפתח מסעדה קמבודית".‬
‫ידעתי שזאת הדרך הנכונה.‬
‫כשחזרתי מקמבודיה,‬
‫הייתה לי אובססיה לרעיון הזה,‬ ‫פשוט לא יכולתי לשחרר אותו.‬
‫אז הצעד הראשון היה, "בסדר? איך מבשלים?‬
‫"איך מכינים את המרק שאני כל כך אוהבת?"‬
‫חשבתי לעצמי, "אני מכירה את הטעמים.‬
‫"אני יודעת אילו מרכיבים נכנסים למרק".‬
‫אז הרגשתי שאני אמורה לדעת איך להכין אותו.‬
‫כשניסיתי להרכיב את המרק,‬ ‫השמדתי אותו. הוא היה ממש מגעיל.‬
‫התקשרתי לאמא שלי, ואמרתי,‬ ‫"אני רוצה ללמוד איך מכינים את המרק הזה".‬
‫הקול שלה בטלפון,‬ ‫כשהיא הנחתה אותי במטבח, סיפק לי נחמה.‬
‫היא אמרה שצריך לוודא‬ ‫שהמרק מבעבע על אש קטנה.‬
‫כשהכנתי את המרק בפעם השנייה,‬ ‫ממש ריחפתי מעל הסיר,‬
‫הסתכלתי עליו, דיברתי איתו.‬
‫עמדתי שם בערך שעה, הסתכלתי עליו מבעבע…‬
‫אספתי את כל המרכיבים שלי,‬
‫התקשרתי שוב לאמא שלי,‬ ‫ושאלתי, "זה נשמע בסדר?"‬
‫היא אמרה, "כן, זה בסדר.‬
‫"עכשיו תטעמי.‬
‫"זה הטעם שאת זוכרת?", ואני כזה, "כמעט".‬
‫ואז היא אמרה, "בסדר, יופי", וניתקה.‬
‫לכל אורך הניסוי הזה,‬
‫הייתי מגייסת חברים לבוא לאכול מהמרק.‬
‫ואז החברים היו מביאים את החברים שלהם.‬
‫בזכות המשוב, הציר נעשה יותר ויותר טעים.‬
‫אחר כך פתחתי פופ-אפים, ארוחות מחתרתיות…‬
‫ואז הצטרפתי לתוכנית חממה, "לה קוסינה".‬
‫לה קוסינה הוא ארגון ללא מטרות רווח‬
‫שעוזר לנשים לא-לבנות להקים עסקים.‬
‫כשהתחלתי עם לה קוסינה,‬
‫הייתי צריכה ללמוד לבשל יותר ממרק אחד וזהו.‬
‫הייתי במטבח הרבה,‬ ‫דיברתי עם אמא שלי בטלפון,‬
‫למדתי לבשל מנות חדשות.‬
‫ואז עשיתי פופ-אפים.‬
‫דודה, שבי גם, בבקשה. צריך לאכול ביחד.‬
‫גררתי איתי דברים,‬ ‫הקמתי אוהל, סידרתי שולחנות…‬
‫ניסיתי למצוא דרך‬ ‫ללמד אנשים על אוכל קמבודי.‬
‫כולם השוו אותו כל הזמן‬ ‫לאוכל תאילנדי ולאוכל וייטנאמי.‬
‫חשבתי לעצמי, "מי אני שאעשה את זה?"‬
‫הייתי נסערת.‬
‫הרגשתי ממש מובסת.‬
‫אסור שאדם אחד ייצג תרבות שלמה.‬
‫זה לא הוגן כלפי נייט.‬
‫זה נטל כבד.‬
‫אריאל, בואי לבדוק את אלה.‬
‫כן.‬ ‫-אלה מתנות קטנות לסוף המסיבה?‬
‫אני לא חושבת‬ ‫שיש מספיק לכולם, אבל כאילו, וואו,‬
‫הלכתי עד הסוף עם הפופ-אפ הזה.‬
‫אולי תיקחי כמה כאלה?‬
‫מה את אומרת על זה?‬
‫מה זה?‬ ‫-עוד דברים מגניבים.‬
‫אפשר פשוט לתלות את זה איפשהו.‬
‫למדתי הכול מאפס, אז התמודדתי עם ספקות.‬
‫הכלים על השולחן, בסדר?‬ ‫-בסדר.‬
‫כשלא האמנתי בעצמי,‬
‫לוקסנה אמרה לי פשוט להמשיך, לבטוח בתהליך.‬
‫בימים הראשונים,‬ ‫היא הייתה במטבח 12 שעות ברציפות.‬
‫ברגע שטעמתי את הציר שלה,‬
‫חשבתי, "וואו, יש לנו פה מנצחת".‬
‫כל פופ-אפ מוצלח הוביל לעוד פופ-אפ מוצלח.‬
‫יותר ויותר אנשים‬ ‫שאלו אותי שאלות על קמבודיה.‬
‫התלהבתי מאוד.‬
‫לראשונה, האוכל שלי היה פופולרי מאוד.‬
‫מקומות הציעו לי את המסעדות שלהם לפופ-אפים.‬
‫ואז קיבלתי הזדמנות מדהימה לפתוח מסעדה.‬
‫כשראיתי את החלל, זה הרגיש נכון.‬
‫הייתה לי תחושת בטן שזה המקום.‬
‫אני יודעת שאנחנו קצת בודקים דברים,‬
‫אבל אני חושבת שאם זה יהיה‬ ‫על קרח, זה יעבוד יותר טוב, אולי.‬
‫כן.‬
‫אני אוהב את הסוג הזה,‬ ‫כי אפשר לשבור אותו ולהוציא.‬
‫כן, בהחלט נעבוד עם זה.‬ ‫-בסדר, מגניב. יופי.‬
‫בוא נתחיל את הקוי טיאב פנום פן.‬ ‫-בסדר.‬
‫כשהיא פתחה את המסעדה,‬ ‫היא זכתה להכרה ברמה הארצית.‬
‫עשר המסעדות הטובות של "בון אפטיט",‬ ‫כוכבת עולה ב"איטר".‬
‫פעם ישבתי לצד שולחן‬
‫עם כמה מהשפים הטובים במדינה, באמת.‬
‫הסתכלתי עליהם, והם, כאילו, "אוי, אלוהים!"‬
‫היא הורידה את כולם על הברכיים.‬
‫קיבלתי הרבה תשומת לב בבת אחת.‬
‫אנשים שאלו אותי שאלות על קמבודיה,‬
‫מה הם אוכלים…‬
‫קיבלתי כל מיני פרסים, הצלחה גדולה.‬
‫הרגשתי שאני מעניקה ניראות לקהילת הקמר.‬
‫זה היה הדבר שרציתי.‬
‫"ניום באי" הצליחה מאוד‬ ‫כי היה שם פשוט טעים.‬
‫וזאת הייתה חוויה חדשה‬
‫בזמן ובמקום שהיו בו מעט מאוד חוויות חדשות.‬
‫נייט יון העלתה את המטבח הקמבודי‬ ‫על המפה של ארצות הברית.‬
‫בישלתי אוכל קמבודי כל כך הרבה שנים…‬
‫אבל אמא ואבא שלי‬ ‫אף פעם לא טעמו את הבישול שלי.‬
‫הם ידעו מה אני עושה,‬ ‫אבל לא ממש הבינו את זה.‬
‫או שהם לא לקחו את מה שעשיתי ברצינות.‬
‫בשבוע הראשון של המסעדה…‬
‫אמא שלי התקשרה,‬ ‫"אבא שלך ממש רוצה לטעום את האוכל שלך".‬
‫כשהם הגיעו למסעדה…‬
‫יצאתי להגיד להם שלום.‬
‫אני זוכרת שהצצתי עליהם‬ ‫מהמטבח, הסתכלתי מהחלון,‬
‫כדי לראות אם הם באמת אוכלים או לא.‬
‫הייתי לחוצה מאוד.‬
‫ואז אבא שלי ביקש עוד קערה לקחת הביתה.‬
‫ואז נרגעתי.‬
‫מאוחר יותר באותו יום, אמא שלי אמרה לי,‬
‫"אבא שלך ממש רצה שתדעי‬ ‫שהוא ממש אהב את המרק שלך,‬
‫"ושהוא מאוד גאה בך.‬
‫"הוא לא ידע שיהיה לו כל כך טעים".‬
‫ממש שימח אותי לשמוע את זה.‬
‫זה היה רגע מיוחד מאוד.‬
‫"ניום באי" זכתה בשבחים,‬ ‫כתבו עלינו דברים מדהימים.‬
‫ואז אחי התקשר אליי,‬
‫והוא אמר לי שאבא נפטר.‬
‫הוא התאבד.‬
‫הייתי ממש בהלם.‬
‫ואז הבנתי,‬
‫שכשההורים שלי באו למסעדה,‬ ‫אבא שלי יזם את ההגעה שלהם.‬
‫הוא ידע שהוא לא יהיה בסביבה.‬
‫זאת הייתה הפעם האחרונה שראיתי את אבא שלי.‬
‫כשחשבתי על המוות שלו ועל הצורה שבה הוא מת…‬
‫לא ידעתי איך לעבד את זה.‬
‫עבדתי 14 שעות ביום, כל יום…‬
‫כדי להקהות את הכול.‬
‫מבחוץ, אנשים ראו את כל הפרסים,‬
‫אנשים ראו את ההצלחה…‬
‫אבל הם לא ידעו מה קורה מאחורי כל זה.‬
‫הייתי בודדה מאוד.‬
‫אני זוכרת שחשבתי לעצמי,‬ ‫"אם רק הייתם יודעים".‬
‫במשך שלוש שנים,‬ ‫המסעדה הייתה עמוסה בכל יום.‬
‫העמדתי שם פנים,‬ ‫ניסיתי לשמח את כל מי שהיה סביבי.‬
‫נשאתי את הציפיות של כולם…‬
‫ולא עיבדתי את המוות של אבא שלי.‬
‫הכול פשוט התמוטט עליי.‬
‫היה המון לחץ לנהל מסעדה גדולה וראוותנית…‬
‫ונייט אף פעם לא הייתה כזאת.‬
‫היא רצתה רק מסעדת אטריות קטנה.‬
‫יום אחד לא הצלחתי‬ ‫לקום פיזית כדי ללכת למסעדה.‬
‫פשוט התרסקתי.‬
‫כשהגיע הזמן לחדש את חוזה השכירות,‬
‫משהו בבטן אמר לי לסגור את המסעדה.‬
‫ברגע שהודעתי על זה, הטלפון התחיל לצלצל.‬
‫הרבה אנשים אמרו לי,‬
‫"למה שתסגרי מסעדה כל כך מצליחה?"‬
‫זה פשוט לא הרגיש נכון.‬
‫הרגשתי שזה הרגע להמשיך הלאה.‬
‫- החווה של משפחת צ'אנג -‬
‫אחרי הסגירה של "ניום באי",‬ ‫הייתי מוכנה להתאבל על המוות של אבא שלי.‬
‫בוקר טוב!‬
‫כוסברה, דייקון…‬
‫מה עם זה?‬
‫בסדר, נחמד. בסדר.‬
‫תודה!‬
‫באותה תקופה התקרבתי לאמא שלי.‬
‫דיברנו לעתים קרובות למדי.‬
‫ואז אמא שלי אמרה לי‬ ‫שהיא רוצה לנסוע לקמבודיה.‬
‫רציתי להיות חלק מזה.‬
‫שלום!‬
‫שלום, היי!‬
‫היי. מה שלומכן?‬
‫מצוין, תודה.‬
‫אמרתי לך שאחזור.‬
‫עם עוד אנשים.‬ ‫-כן.‬
‫כשהייתי בקמבודיה,‬
‫אני זוכרת שראיתי את אמא שלי‬ ‫עם החברות ועם המשפחה.‬
‫היא הפכה לילדה קטנה. היא הרגישה בבית.‬
‫זאת הייתה חוויה מיוחדת מאוד.‬
‫גיליתי שלפני שנולדתי,‬
‫אבא שלי היה מתקן אופנועים,‬
‫שהיה לו שיער מגניב…‬
‫שהוא אהב רוקנרול.‬
‫אמא שלי הייתה חרוצה.‬
‫היה לה שיער שחור ארוך מאוד.‬
‫קראו לה "מלכת היופי של הכפר".‬
‫כששמעתי איך ההורים שלי היו פעם…‬
‫קיבלתי חיים.‬
‫יום אחד, אמא שלי התחילה לדבר על המלחמה.‬
‫היא ברחה ברגל.‬
‫היא ראתה אנשים מתים על ימין ועל שמאל.‬
‫חלקי גופות היו מפוזרים בכל מקום.‬
‫היא הייתה בהיריון.‬
‫זה היה פשוט יותר מדי.‬
‫ואז היא חשבה‬ ‫להיכנס לשדה מוקשים כדי להתאבד.‬
‫היא נכנסה, והמוקשים לא התפוצצו.‬
‫היא המשיכה ללכת.‬
‫היא חשבה, "למה אני עדיין בחיים?"‬
‫ואז היא הסתכלה על הבטן שלה,‬
‫וחשבה, "אני צריכה‬ ‫להישאר בחיים בשביל הילד שלי".‬
‫מאותו יום, היא פשוט המשיכה הלאה.‬
‫ככה היא הצליחה לשרוד את המלחמה.‬
‫כששמעתי את הסיפור הזה,‬
‫הבנתי למה אמא שלי היא כמו שהיא.‬
‫זאת מישהי שהתמודדה עם המוות,‬
‫והצליחה להמשיך למרות זאת.‬
‫היא מקור אדיר של השראה עבורי.‬
‫החברות שלי,‬ ‫כשהן רואות אותך, הן מזהות אותך.‬
‫הן אומרות שאנחנו דומות.‬ ‫-זה נכון.‬
‫הן אומרות, "בדיוק אותו דבר". קחי קצת.‬
‫אני אוהבת אותה מאוד.‬
‫טעים מאוד, אמא.‬
‫- קוי טיאב קוה-קו -‬
‫- מטבל פרהוק -‬
‫- אמוק‬ ‫קארי דגים -‬
‫- מי קולה -‬
‫- בוק להונג -‬
‫- קוי טיאב צ'ה‬ ‫"אטריות סטודנטים" -‬
‫- מרק מצ'ו קרואונג -‬
‫- נום באן צ'וק -‬
‫- מרק אטריות קוי טיאב פנום פן -‬
‫מים, בשבילך.‬ ‫-תודה.‬
‫תודה לכולם. שוב, אני מודה לכולכם מאוד.‬
‫תודה שעזרתם לי בזה.‬
‫הכול טעים ונראה נהדר.‬
‫יפהפה. לחיים, חבר'ה.‬
‫לחיים.‬ ‫-לחיים!‬
‫כשסגרתי את "ניום באי",‬
‫באמת חשבתי שאני לא אנהל יותר מסעדות.‬
‫זה שבר אותי,‬ ‫ופשוט לא רציתי לעבור את זה שוב.‬
‫אבל המכתבים והגלויות שקיבלתי‬
‫מהקהילה הקמבודית,‬
‫אנשים כתבו לי שהם גאים‬ ‫להיות קמר בזכות "ניום באי",‬
‫וזה מה שגרם לי להמשיך.‬
‫אחרי שהתקרבתי לאמא שלי‬ ‫והשלמתי עם המוות של אבא שלי,‬
‫הבנתי שאני מוכנה לחזור.‬
‫"לונט" היא מעין אחות גדולה של "ניום באי".‬
‫היא התבגרה.‬
‫היא עברה דברים.‬
‫עכשיו היא מוכנה לקחת פיקוד ולחגוג בגדול.‬
‫נייט יצרה עבור עצמה‬ ‫תחושת אחריות גדולה בהרבה‬
‫מהאטריות שהיא מבשלת או מהמרק שהיא מכינה.‬
‫היא מספרת סיפור גדול יותר.‬
‫והיא עושה את זה בדרך הכי טעימה שאפשר.‬
‫אני מקווה בשביל נייט‬ ‫שהיא באמת תגשים את העוצמה שלה.‬
‫היא נועדה לגדולות.‬
‫לדעתי, נייט יכולה להזיז הרים.‬
‫תרגום כתוביות: ברונק פרלמוטר‬