EN NETFLIX-SERIE
Herregud, faen ta dette jævla støvet.
Motbydelig dritt. Jævla plast.
Unnskyld meg, kompis. Glemmer du ikke noe?
-Er det morsdag? -Nei. Det var for to måneder siden.
Kan du sette skålen i oppvaskmaskinen?
Men kjøkkenet er dekket i plast. Det er ikke trygt der.
Greit, hør her. Sett deg.
Ok.
Du må trå til mer mens Judy får behandling.
Du må hjelpe meg.
Dette er en situasjon hvor alle må bidra.
-Hun fikk rommet mitt. -Ja, det er et stort offer.
Du får bo i gjestehuset og gjøre hva du nå enn gjør,
som jeg ikke kan høre deg gjøre.
Hører du det ikke fra rommet ditt engang?
Du.
-Kan du fortsatt lage tranene til Kristus? -Hva? Herregud. Hvor mange må jeg lage?
Bare tusen.
Flott. Jesus trenger mange traner. Legg dem oppi her. Takk.
Blir Judy frisk?
Ja. Det kommer til å gå kjempebra.
Det blir vel ikke som med bestemor?
Nei, det var en annen tid, og legevitenskapen har kommet langt nå,
og vi gjør de rette tingene, så hun kommer til å klare seg. Ok?
Ok.
Svetter ansiktet ditt?
-Hva? -Du har litt… her.
-Merket det ikke. -Det er litt fuktig.
Ikke si fuktig i dette huset.
Jeg tuller ikke.
Det kule er at du bruker kjølehetten under behandlingen
og den ser ut som en gammeldags bryterhjelm,
men den hjelper deg å beholde håret.
-Det er bra. -Ja.
-Takk for at du fikset det. -Ja. Ikke at det er krise å miste håret.
De hadde ikke sånne da mamma var syk, så vi måtte barbere hodet hennes. Og…
Og hun hadde ikke hodeformen til det.
-Går det bra? -Ja.
-Lukter krystallbutikk. -Ja, ingefær-kardemommeolje.
-Niks. -Nei? Ok.
Den skal blokkere giftstoffene.
Poenget med cellegift er vel å tilføre giftstoffer?
Ja, men en Reiki-healer postet noe om en kvinne
hun møtte på fest som var spesialist på kinesisk medisin
mot underlivskreft, så jeg følger opplegget.
Ok.
Men bare du er med på det legevitenskapelige greiene,
kan du gjøre så mye åndegreier du vil.
Og Kalina foreslår også å ta sopp for å se hva kreften prøver å lære meg.
Er Kalina en kultleder? Jeg spør for en venn.
Tror du ikke at alle opplevelser er lærdom fra universet?
Jeg fikk flatlus da jeg var 18. Hva lærte jeg da?
Ikke knull fyren som selger smykker på stranden.
-Jeg fortalte vel den historien. -To ganger.
Gruer du deg?
Ja, jeg tenker bare.
Nå kommer jeg nok i overgangsalderen, og da er det ikke mulig å få barn, så…
-Det er tøft. Jeg er så lei for det. -Takk.
Er det en trøst, så er jeg i overgangsalderen.
Mensen kommer like ofte som sommer-OL.
-Er det åpningsseremoni? -Ja.
Jeg tenner på en tampong og løper rundt i huset.
-Ja vel! Jeg er med! -Ja.
Å, si kan du se
Så kaster jeg den på deg.
POLITISTASJON
Du gjetter aldri hva jeg har kjøpt.
Så ikke be meg gjette. Jeg vet ikke hva du gjør.
Jeg jobber alltid, sjef.
-Hva er det? -Våpenet som drepte Steve Wood.
Den fuglen?
Ikke den fuglen,
men du gjetter aldri hvem jeg møtte på Sawmill forrige uke.
-Så si det. -Ben Wood.
Han holdt en fugl som denne. Bare at hans manglet en hale.
-Så? -Vil du gjette hvor han fikk den fra?
Slutt å be meg gjette!
Fra Henry Harding. Det var en gave fra Judy Hale.
Så hva er poenget ditt?
Dette er poenget mitt.
Ser du denne?
Det er denne.
Denne er denne.
Den er den. Denne er denne.
-Ser du det ikke? -Nei.
Du må se nærmere. Jeg er sikker på at det er noe her som har noe
med Jen Harding og Judy Hale å gjøre.
Hvorfor Jen Harding?
Våpenet var i huset hennes.
Ja.
Bang.
Skal vi ta dette til agent Moranis?
Jo da, men jeg bør vise ham det siden jeg er kontaktpersonen.
Ja, men du kan kanskje bare nevne at jeg fant det.
Det du ikke har funnet, er sjåføren som stakk.
Kanskje du kan hjelpe ofrene våre, ikke gjøre dem til mistenkte.
Det er ikke det jeg gjør. Jeg gjennomsøkte området.
Sjekket du overvåkningsbilder i området?
Gi deg. Det tar tusen timer.
-Uten å ta i. -Jeg ville satt i gang.
Greit.
Kan jeg tilby litt snacks?
Nei? Greit.
Et blad.
-Ok. Et deilig pledd? -Ja, takk.
Dette er som på første klasse, bare uten nøtter.
-Jeg har også nøtter. -Nydelig.
-Hei. Du fikser dette! Ok? -Ja.
Du skal drepe denne krefta.
-Er det det vi kaller den? -Vel… Det var noe jeg ville prøvekjøre.
-I kreftamobilen. -Krefta.
Har du krefta? Så trist å høre om krefta.
Greit, Miss Judy.
Jeg har de gode sakene til deg i dag, og noe enda bedre for bivirkningene.
Takk, Francine.
Det utvalget forteller meg at dette ikke er din første rodeo.
Niks.
-Fint å ha en proff ved din side. -Ja.
-Jeg er heldig. -Ok. Jeg skal bare vaske litt, ok?
Ok. Ja.
Må flytte håret ditt.
Ok. Greit.
-Går det bra? -Ja. Det går bra.
Jeg så at jeg ikke hadde fylt vannflasken din, så jeg gjør det.
-Rett rundt hjørnet. -Flott. Takk.
Å, faen. Helvete heller.
Jeg liker armbåndet ditt.
Å, takk. Jeg hater det, men må bruke det fordi datteren min ga det til meg.
-Har du mange barn? -Fire.
-Men bare to snille. -Gi deg. Det kan ikke stemme.
Vel, jeg vet ikke.
Jeg tror sønnen min Frankie kom hit for å torturere meg.
Men du elsker ham uansett.
Ja. Men jeg ville ikke ha valgt ham.
Men jeg kunne ikke velge. De velger deg.
Sier du det?
Jeg burde sett på flere før jeg valgte mine.
Det burde han også. Vi har ingenting til felles.
Bortsett fra at vi ser Robinsonekspedisjonen.
Vi liker å se det sammen og snakke om hvordan vi kan lure folk.
-Det er jo herlig. -Vil du lene deg tilbake?
-Ja. -Greit, vent litt. Sånn.
Jeg har vannet ditt. Hvem er klar til å leske?
-Jeg! -Ses senere.
-Sånn. Ok. -Takk, Francine.
Takk, Francine!
-Går det bra? -Ja. Slutt å spørre. Det går kjempebra.
Greit. Nå kan du bare lene deg tilbake og se forbløffet på
at jeg plutselig har lært meg å brette 1000 traner.
Se på deg!
Diagram 1A. Brett A til… Vent, det står brett og brett ut.
Ok. Og så… Faen. Så snur man.
Så B…
Det gjør mer vondt å se på deg enn å få cellegift.
Virkelig? Drar du krefta-kortet alt?
Gi meg dem.
Greit. Du kan brette de jævla endene.
-Hei. Kom inn. -Hei.
-Mamma ba meg gi deg denne. -Takk.
Takk for at jeg får låne rommet ditt.
Det var ikke mitt valg.
Men du vet…
Jeg skal spørre om du trenger noe mer?
Jeg… Nei. Takk.
Hei, Charlie.
-Har du sett Robinsonekspedisjonen? -Realityprogrammet?
Jeg hører det er bra.
Nei. Det er en gjeng sultne folk som dolker hverandre i ryggen for pizza.
-Det visste jeg ikke. Høres uhyggelig ut. -Ja.
De er alle medisinske. Det er fordelen med å ha krefta.
-Hvordan smaker gelegodteriet? -Veldig godt.
Virkelig?
Faktisk ville jeg nok ikke lagt merke til om noen forsvant
fordi jeg blir så fjern av cellegiften.
Vil du ha en pute til eller noe?
Det hadde vært flott.
Takk.
Når som helst.
TILSATT MEDISIN CELLEGIFT
NÅR PUST BLIR TIL LUFT
Hei. Takk.
Når som helst.
ONKOLOGISENTER
Tusen takk, Francine.
Hvor mange flere må du lage?
Jeg mistet tellingen. Men jeg nærmer meg.
Du nærmer deg alt. Du har bare to til av disse.
Jeg vet det, gudskjelov. Jeg vil ikke savne det.
-Men du kommer til å savne meg, ikke sant? -Ja, selvfølgelig.
Men det blir godt å få det overstått. Gå tilbake til livet.
Kanskje dra på ferie.
Herregud.
Jeg har ikke vært ute og reist siden før Annie ble født.
Det er vel det eneste positive med å ikke ha barn.
Jeg tror det er mer enn én ting. Du valgte riktig.
Det var ikke et valg. Det skjedde bare ikke.
Jeg ble ikke valgt.
Kanskje du ble valgt til noe annet.
-Kanskje det. -Definitivt. Du er et nydelig menneske!
Jeg gjør som moren min nå.
-Jeg liker det. -For et søtt punim.
Forresten, du kan få en av disse.
Å, ja? Jeg vil aldri se dem igjen så lenge jeg lever.
Hva skjer? Jeg har ringt tusen ganger.
Jeg vet det. Jeg har vært opptatt. Beklager.
Ser den kjent ut?
-Hvor fikk du den fra? -Fra Nick.
Venninnen din deler visst ut fugler til alle.
Jeg skal gi den til FBI. Kanskje jeg burde det.
Jeg gjorde det ikke. Men de kan fortsatt finne ut av det.
Det blåser jeg i. La dem finne ut av det.
Jeg hadde ikke hørt at vi ikke bryr oss lenger.
-Hvis du hadde tatt telefonen og sagt… -Judy har livmorhalskreft!
Og det er stadium fire.
-Faen. -Ikke si "faen".
Beklager. Jeg vet bare at fire ikke er bra.
Jeg vet hva det betyr, ok, og jeg prøver bare å være positiv,
å være sterk, men når jeg ser henne, vil jeg bare gråte,
for jeg er så redd for å miste henne, og hun kan ikke se meg slik.
Du trenger ikke å være snill mot meg.
Det sier du nå?
Hei, Francine. Siste cellegiftbehandling.
-Du blir endelig kvitt meg. -God morgen.
Hei. Beklager. Hvor er Francine?
Døde hun?
-Hun døde! -Bare plutselig?
Ja. Et massivt hjerteinfarkt.
-Så irriterende. -Hva? Det er forferdelig.
Nei, jeg mener bare at dette var det siste du trengte nå.
Jeg? Hva med de fire barna hennes?
Det er trist.
-Ja. -Ja.
Jeg vil bare ikke ta fokus bort fra
at du er ferdig med tre måneder med cellegift, kjære. Vi burde feire.
Jeg har ikke lyst til å feire nå.
Jeg tvinger deg ikke, men jeg kjøpte ballonger og en flaske Dom.
Du hadde rett. Kanskje kreften ikke lærer meg noe.
Hva lærer jeg av at en herlig dame som holder meg i live
plutselig dør, for faen?
Herregud. Jeg vet ikke, men…
Jeg er glad hun var i livet ditt.
-Er det noe? -Nei, det er det ikke!
Vet du hva? Alt er bare så tilfeldig og meningsløst. Ingenting betyr noe.
Ok. Nå ble det dystert.
Den jævla teen som smaker armhule betyr ikke noe.
Judy, ro deg…
Dumme, oljete tinkturer som bare gjør vesken min klissete.
Og stinkende.
Pokker ta!
-Du må kaste alt. -Dumme, teite sopp.
Takk, Kalina! Faen ta deg og den åndelige reisen din!
Trenger den ikke.
Jeg vet ikke. Kanskje vi trenger den.
-Hva gjør du? -Jeg tror jeg tar sopp. Hva gjør du?
-Smaker som rumpe. -Ja.
-Nei, det er for m… -Hva?
Glem det.
Jeg er spent!
Judy. Jeg sugde en smurf.
Og jeg fikk en reaksjon. Er jeg hoven?
-Nei. Jeg liker det ikke. -Ikke? Det går bra. Stille.
Eplemos! Hvem faen spiser eplemos i dette huset?
-Alle! -Spiser du eplemos?
Ja!
-Jeg sitter der du satt. -Jeg sitter der du satt.
Vi er vann. Vi er laget av vann.
Det har jeg prøvd å si.
-Jeg glemte å ta på en topp i dag. -Hopp over hinder.
Slikkepott er et perfekt ord.
Ja. "Slikkepott."
Det er som onomatopoetikon.
Onomatopoeti-sset i buksa!
-Så teit! -Hva er onomatopoetikon?
Det er når et ord er det det er!
-Hæ? -Som en slikkepott slikker!
Det gjør den! Den slikker det opp!
Har noen her barn?
Jeg liker va-jeansskjørtet ditt.
-Laget av ekte vaginaer. -Ja!
Hvor mange vaginaer kreves for å komme til midten av et skjørt?
Jeg vet det.
-Hvor mange? -Ett vageni.
Dropp den mikken!
Herregud.
Håret ditt føles som en katt.
Jeg hadde katt en gang.
Hva het den?
Det sto mellom Patty og Sammy,
men så åpnet mamma døren til leiligheten vår, og den forsvant.
Herregud, jeg hater den historien!
-Du skal få katt. -Skal jeg?
De er onde, men du skal få en katt.
Det går bra. Hun ville dra, så hun var ikke egentlig katten min.
Jeg føler at moren min ikke var moren min.
Mødre blir.
Jeg må fortelle deg noe.
Du drepte Steve.
Nei…
-Eller jo! Jeg gjorde det. -Jeg vet det…
Nei, det var ikke det jeg skulle si.
Men, nei, jeg…
Jeg…
Jeg var veldig redd da du gjennomgikk behandling.
-Det vet jeg. Jeg kjenner deg. -På grunn av mamma.
Ja, jeg skjønner det.
Jeg er fortsatt redd.
-Selvsagt. Det er skummelt. -Veldig.
Ja, og jeg ville ikke kødde det til
sånn som med mamma, jeg måtte være moren hennes,
og det ligger ikke for meg.
-Hva? Du er jo som skapt til det. -Nei.
Du er verdens beste mamma.
Gi deg. Jeg har driti meg skikkelig ut med ungene,
og det er permanent. Man får ikke en ny sjanse.
Vel, hvis jeg fikk en ny sjanse, ville jeg valgt deg som min mamma.
Ville du det?
-Det er mamma-matopoetikon. -Hæ?
En mamma mammaer.
En mamma mammaer!
-Mamma. -Mamma.
Herregud. Jeg onomatopoeti-ssa på meg.
Jeg gjorde det. Ok, Ben tilbake.
-Vent, sa du Ben? -Ben sa jeg Ben?
Du sa det igjen.
-Nei. -Jo.
-Faen! -Hva?
-Ok, jeg må gå. -Nei. Én ting.
Uansett hva du gjør, ikke se deg i speilet.
Tisset i buksa.
Vann.
Nei.
Mamma?
Å, nei.
Nei.
Hei.
Du er vakker.
-Kjør meg til sykehuset. -Hvorfor det?
Jeg har hjerteinfarkt. Se på meg.
-Det er sykt, ikke sant? -Så du deg i speilet?
-Ja. -Jeg sa at du ikke skulle gjøre det.
Ok. Du har ikke hjerteinfarkt.
-Det er bare rusen. Ok? -Ok.
Tror jeg. Du ser litt blå ut.
-Kjør meg til akutten! -Tror du jeg kan kjøre?
Det har ikke gått så bra før.
Au.
-Hvordan går det, mamma? -Kan du slutte å kjøre for fort?
-Jeg kjører i 30 kilometer i timen. -Nei, du kjører som en blekksprut.
Noen tok for mye gelegodteri.
-Hva? Herregud. -Ingenting.
Det går bra.
Hei, det går bra.
Ok. Nei, vær så snill.
-Du er en snill gutt. -Jeg kjører.
Hvor er mamma?
Det er et godt spørsmål.
Hun gikk ut en tur, så jeg skal legge deg i kveld.
Og jeg har noe til deg.
-Lagde du disse? -Ja. Moren din og jeg.
-Så du lagde dem. -Jeg ville.
Hva skal du med alle disse?
Vel, jeg skal ønske meg noe. Som i boka.
Sadako and the Thousand Paper Cranes.
Så kult.
Christopher ber oss ønske Jesu gjenkomst. Men jeg vil ønske meg noe annet.
Ok.
Hva vil du bruke ønsket på?
Deg.
At du blir frisk.
For du er som min andre mor.
-Er jeg det? -Ja, selvfølgelig.
Vel, bra!
For du er som min…
Du er som min andre mor.
-Du er teit. -Du er teit.
Kan du rette ut bena?
-Hva? De er ikke… Faen. -Rett ut bena.
Sånn, ja. Og armen din. Jeg trenger armen din.
-Sånn. -Det er for stramt.
-Det er normalt. -Ja, men den må ikke falle av.
-Hva tok du? -Hva tok du?
-Ingenting. -Samme her.
-Jeg tror deg ikke. -Det er frekt.
VEITRAFIKKSENTRALEN
Herregud.
-Hallo. -Hallo.
Jeg hørte at vi tok sopp.
-Det er ryktet på gaten. -Ja.
Er jeg død?
-Nei. Definitivt i live. -Ok.
Kan du puste dypt for meg?
-Og pust ut. -Og så… Ja. Ok.
Jeg hører hjertet mitt slå. Det er veldig høyt.
Som et ekko?
Det er ikke et ekko.
Hva er det da?
Babyens hjerteslag.
-Jeg har ikke en baby. -Ikke ennå.
-Hva? -Du er gravid.
Tekst: Anette Aardal