‏אתה לא רעב?
‏אולי נאכל משהו לפני שנמשיך?
‏נראה לי שעדיף שנתקדם.
‏זוג פליטים שירדו עכשיו מהסעה,
‏הגיוני שנרצה לאכול.
‏תנסה להתנהג באופן טבעי, אל תפחד.
‏יאללה, בואי נאכל.
‏עצרנו פה בגבול איזה מבריח.
‏העביר שני ישראלים ללבנון, גבר ואישה,
‏מדברים ערבית טובה, אבל כנראה יהודים.
‏הדרוזי המניאק לא אומר יותר מזה.
‏כאן מפקדה. תביאו אותו לפה מיד.
‏את לא אוהבת חריף?
‏את פדיחה לעם שלך.
‏אתה לא הראשון שאומר לי את זה.
‏יחידת סיור 51, איפה אתם?
‏אנחנו ברחוב הראשי, הכול בסדר.
‏תגידי לי, מה עשית בעבודה שלך?
‏שיקרתי. הייתי מצוינת בעבודה.
‏שמתי לב.
‏האמת, זה השפיע עליי בתקופה האחרונה.
‏חצי שנה הייתי סמויה בארגון פשע.
‏יצרתי קשרים, היו לי שם חברות.
‏לשקר לאנשים שאתה לא מכיר זו לא בעיה,
‏אבל כשאתה נקשר אליהם זה נהיה קשה.
‏איך אחי גרר אותי לפה…
‏הוא תמיד ידע איך לסבך אותי.
‏הדם סמיך ממים.
‏הוא נשאר אחי הקטן.
‏יש לו מזל שיש לו אחות כמוך.
‏שלום עליכם. אנחנו צריכים ‏להגיע לפניידק, אני ואשתי.
‏כמה זה עולה?
‏300 אלף.
‏דודי, עכשיו הגענו מסוריה.
‏אין לנו כלום. רחם עלינו.
‏מה אני אעשה? זה המחיר.
‏אני גם צריך לחיות.
‏תעשה לנו טובה, 200 אלף. אנחנו תפרנים.
‏טוב, יאללה, תעלו. ‏-תודה.
‏חוקרים עכשיו את הדרוזי שהעביר אותם.
‏אני לא רוצה שיהיה בצפון ‏אפילו כביש אחד בלי מחסום.
‏התחלנו לפרוש כוחות בכל הצירים. ‏-מצוין.
‏ואני רוצה לראות את התמונות
‏של כל מי שעבר היום במעבר הגבול.
‏זקנים, ילדים, כולם. ‏-בסדר.
‏היית גרה פה בבית על הים? ‏-פה?
‏ארץ מדהימה,
‏אבל המדינה הרוסה.
‏אז את אומרת שהארץ שלנו, עדיפה.
‏אני הייתי שמח לגור פה ליד הים ולדוג.
‏אתה? דייג? ‏-בטח.
‏אני אכין לך אחלה דג.
‏בלי חריף.
‏תוציא לי את הפרטים שלהם.
‏הם לא מבוגרים מדי?
‏אי אפשר לדעת.
‏היהודים יעשו הכול כדי להגיע אלינו.
‏רישמו! סלים אל-ח'מיס.
‏עבר את הגבול איתה, נור אל-ח'מיס.
‏תן לי לראות.
‏יש לכם את כל הניירות, נכון?
‏יהיה בסדר.
‏תעודות בבקשה.
‏מאיפה אתם באים? ‏-מנבטיה.
‏לאן אתם נוסעים?
‏בבקשה, אדוני,
‏ברחנו מההפגזות בסוריה, ‏אנחנו בדרך לנהר אל-בארד.
‏הילד שלנו שם, במחנה הפליטים של האו"ם.
‏יש לכם תעודות? ‏-בטח.
‏בבקשה.
‏בואו איתי בבקשה.
‏קח אותם.
‏אל תדאגי, ישאלו אותנו ‏כמה שאלות וישחררו אותנו.
‏סלים?
‏נור?
‏כתוב פה שאתם מדראעא. ‏-נכון.
‏מתי יצאתם מדראעא?
‏לפני שלושה ימים.
‏שלושה ימים?
‏וכבר הספקתם להגיע לפה?
‏סלח לנו, יכול להיות שעברו ארבעה ימים.
‏אתה יהודי?
‏אני יהודי? אתה צוחק עליי? מה יהודי?
‏תנו לי את הטלפונים שלכם.
‏הוא לא עובד.
‏טוב, אני אצטרך להעביר אתכם למפקדה.
‏קח אותם לרכב.
‏תגידו, לא נמאס לכם? עדיין לא נמאס לכם?
‏הפציצו את הבית שלנו, לקחו את הבן שלנו,
‏לא נשאר לנו כלום.
‏אתם רוצים לקחת גם את מעט הכבוד שנשאר לנו?
‏אין לכם רחמים בלב? אפילו לא טיפת רחמים?
‏גברתי… ‏-תפסיקו להתייחס אלינו כמו חיות.
‏אנחנו אנשים, מכובדים. איבדנו הכול בהפגזות
‏ולאחר מכן לקחו את הבן שלנו.
‏אתה מבין מה זה לא לדעת מה קורה עם הבן שלך?
‏בבקשה, אדוני, תן לנו להגיע לנהר.
‏אם אתה אוהב את אלוהים…
‏אני רק רוצה לחבק את הילד שלי שוב, בבקשה.
‏בסדר, בסדר.
‏חכו לי פה, תנו לי לראות מה אני יכול לעשות.
‏אתה רואה?
‏תראה את המרחק ביניהן.
‏אותו דבר גם לגבי חיפה.
‏מכאן עד לכאן.
‏הלו.
‏חג' עלי.
‏חג', מה שלומך?
‏תקשיב, הציונים החדירו ‏שני אנשים שלהם ללבנון.
‏אנחנו חייבים לעבור לשלב ב'.
‏תתחילו בפריסה.
‏חג', אנחנו עוד לא מוכנים.
‏האנשים שלך מקצוענים, הם עובדים כמו שצריך,
‏אבל אנחנו צריכים עוד זמן… ‏-אני מבין, אבו כארים,
‏אבל ידענו שהפעולות שלנו ‏לא יותירו להם ברירה
‏אלא להגיב מהר.
‏אם הם הצליחו להחדיר מחסלים ללבנון,
‏זה עניין של זמן עד שהם יגיעו אליך,
‏ואז כל מה שבנינו ירד לטמיון.
‏חבל למהר, חג'.
‏יש לנו עכשיו רק 20 טילים מדויקים.
‏ברגע שנשגר אותם הישראלים יעלו עלינו.
‏אמרנו שאנחנו צריכים להנחית עליהם מכה חזקה,
‏כזאת שתכריח אותם להתחיל מלחמה.
‏20 טילים לא יעשו שום דבר, חג'.
‏אני מבין, אבל אין ברירה.
‏כמה שיש לך מוכנים, תפרוש.
‏ושאלוהים יהיה איתכם.
‏בסדר.
‏מה? מה הוא אמר?
‏הוא רוצה שנתחיל לפרוש את הטילים.
‏אני מצטער, אבל יש מצב חירום ביטחוני.
‏יש החמרה של ההוראות. בואו איתי.
‏רוצים לשאול אתכם מספר שאלות במפקדה.
‏אמיר! אמיר!
‏הלו.
‏שני פליטים, זוג נשוי, חיסלו לנו ‏שניים במחסום זע'רתא.
‏חיסלו אותם? ‏-חיסלו אותם?
‏לא.
‏גנבו ג'יפ משטרתי וברחו מזרחה.
‏מי האנשים האלה? מה השמות שלהם?
‏יש לך שמות?
‏נור וסלים אל-ח'מיס.
‏תודה.
‏חג', תן לי, אני אטפל בנושא.
‏תן לי להגיע לאזור. אני אשגיח על החיפושים.
‏סמוך עליי.
‏טוב, בסדר.
‏אבל ברגע שתמצא אותם תודיע לי.
‏72, תפרשו מחסומים על הכביש.
‏אני רוצה את כל הצירים לטריפולי חסומים.
‏אל תפחדי, הם עדיין רחוקים.
‏מה נעשה? ‏-נמשיך. בואי.
‏בואי, בואי.
‏נלך מפה.
‏אני חייבת לחזור, אני לא יכולה להישאר פה.
‏אני לא יכולה.
‏לאן תחזרי? איך?
‏זאת הייתה טעות כל הסיפור הזה.
‏מה חשבתי, שאוכל לעזור לו?
‏ועכשיו, תראה איפה אנחנו תקועים ?
‏והוא אפילו לא עונה לי לטלפון.
‏מאיה, אין לנו איך לחזור.
‏הרגנו שניים, הם מחפשים אותנו.
‏הדרך היחידה היא להמשיך
‏ולהגיע לבית של אחיך, לפניידק.
‏אתה רוצה להמשיך, תמשיך. אני חוזרת לישראל. ‏אני לא רוצה למות פה.
‏אל תצאי מפה. ‏-תשחרר אותי! תעזוב אותי!
‏אם תצאי מפה שנינו נהיה בסכנה.
‏מבינה?
‏זוז.
‏תקשיבי,
‏יהיה בסדר.
‏אני אדבר עם מוסא, הבחור שלי.
‏הוא יוכל לעזור לנו.
‏אל תדאגי.
‏הלו… מה אתם עושים?
‏אתם לא רואים שזו לא היא?
‏תנו להם לעבור.
‏מה איתך, אמיר? אין אף אחד שמחכה לך בבית?
‏אין מישהי ששואלת את עצמה לאן נעלמת?
‏לא, וזה המזל שלי.
‏אז מה הסיפור שלך? איך הגעת לעבודה הזאת?
‏מדבר לדבר…
‏לא חבל? על הברחה בקלות ‏אתה יכול לקבל 15 שנה בפנים.
‏טוב, לא התכוונתי שזאת תהיה העבודה שלי.
‏חשבתי להיות מהנדס, קבלן…
‏דוקטור. ‏-דוקטור?
‏משפרעם אמרת, לא? ‏-כן.
‏ושם למדת להילחם ככה?
‏לא.
‏הייתי מאמן אגרוף בתל אביב.
‏תל אביב? גרת שם?
‏שנה, ניסיתי לשכור דירה.
‏לא הצלחתי.
‏כי אני ערבי.
‏זה העולם, מה אני יכול לעשות?
‏השאלה היא מה את עושה פה? ‏-אני?
‏שמעתי שיש כאן כנאפה טובה באזור.
‏ובעלך? הוא יודע שאת כאן?
‏אמרתי לו שאני נוסעת לכמה זמן, ‏שאני צריכה קצת זמן.
‏הכול בסדר ביניכם?
‏האמת, לא כל כך.
‏תדמיין שאתה קצין משטרה
‏ופתאום ביום אחד, ‏באים ולוקחים אותך לחקירת שב"כ
‏ואומרים לך שאשתך חשודה בסיוע לטרוריסט.
‏איך היית מרגיש?
‏הוא ניסה לא להראות לי איך הוא מרגיש,
‏אבל כבר מהתחלה התחילו אצלו תהיות.
‏הרגשתי שהוא חושד בי, ‏כאילו הוא בכלל לא מכיר אותי.
‏לא יודעת, אולי עומאר צודק.
‏ברגע האמת אנשים לא רואים ‏את העניינים בצורה מדויקת,
‏הם רואים רק שחור או לבן.
‏או יהודי או ערבי.
‏תמיד אנשים שאת סומכת עליהם מאכזבים אותך.
‏תגידי לי, אחיך שווה את כל זה?
‏עומאר? אמרתי לך, ‏תמיד היה לו כישרון להסתבך,
‏והוא תמיד כעס על המשפחה ועל כל העולם.
‏על אבא שלנו, שהפך אותנו מגאוות המחנה
‏למשתפי פעולה, בוגדים.
‏ועל הערבים ברמלה ‏שדפקו לו מכות וקראו לו בוגד.
‏על היהודים שירקו בפנים שלו כי הוא ערבי.
‏ובסוף גם עליי, כיוון שהתגייסתי למשטרה.
‏זה בכלל גמר אותו.
‏כאילו, איך את מסוגלת ללבוש את המדים האלה,
‏לעבוד איתם, להתחתן איתם? מי את?
‏אבל הבעיה שגם אני בעצמי ‏כבר לא בטוחה מי אני.
‏מתנצל, רק שנייה.
‏אני רוצה לבדוק אם מוסא חזר אליי.
‏אנחנו צריכים להגיע לטריפולי.
‏מוסא יוכל לעזור לנו לצאת מלבנון.
‏אם את רוצה לעזור לאחיך, ‏צריך להשאיר את הדרכונים אצל עיישה.
‏בכל מקרה, אנחנו חייבים להשיג רכב.
‏יאללה.
‏עד הערב יהיו אולי עוד שבעה מוכנים.
‏אולי נספיק שמונה.
‏ואם נעבוד כל הלילה, בעזרת האל נגיע לעשרה.
‏אתם לא יכולים יותר מזה?
‏חייבים להמשיך לפרוש את הטילים.
‏אנחנו לוקחים מוטות ברזל ‏והופכים אותם לטילים מונחים.
‏זה לוקח כמה שזה לוקח.
‏תן לנו עוד שבוע אחד, יהיו לך ביד 50.
‏50 טילים.
‏הלוואי, חביבי, הלוואי. אין זמן.
‏אלה ההוראות מלבנון.
‏הישראלים מרגישים שקורה משהו, ‏הם מחפשים אותנו.
‏זה עניין של זמן עד שיגיעו לכאן.
‏בסדר, בוא נעבור איתך על המטרות.
‏אנחנו כאן.
‏פה לוד, שדה התעופה.
‏כפר סבא.
‏עפולה.
‏חיפה. בסמוך אליה בתי זיקוק.
‏תכינו את העשירייה הזאת
‏וננחית עליהם מכה שהם בחיים לא דמיינו אותה.
‏בעזרת האל.
‏לאן את צריכה?
‏אתה תמיד מפתיע. ‏-משתדל.
‏איך הרכב?
‏זה מה שעלה מבדיקת זיהוי הפנים ‏של נור אל-ח'מיס.
‏מי זו?
‏שמה מאיה בנימין.
‏שם הנעורים שלה מאיה טוואלבה.
‏קצינה במשטרת ישראל.
‏המערכת לא מזהה את זהות האדם ‏שהיה איתה, אין עליו שום דבר.
‏טוואלבה…
‏בן זונה.
‏חתיכת מקולל…
‏שלח את סאלח ומרעי שיביאו אותו.
‏ואל תגיד להם כלום. ‏-בסדר.
‏שלום עליכם. ‏-ועליך השלום.
‏אחי, בוא עלה! חג' עלי רוצה לדבר איתך.
‏בטח, בטח. מה הוא רוצה?
‏אין לי מושג, הוא ביקש שנביא אותך. עלה!
‏חבר'ה, תישארו במקומותיכם. אני תכף חוזר.