Fluffy!
Ty kráso, to je síla.
Ty lidi jsou z něj úplně odvařený.
Co je to za týpka?
Proč z něj jdou všichni do kolen?
Asi se budem muset vrátit hezky na začátek
a rozlousknout to.
Střihači, buď tak hodnej a vrať nás na úplnej začátek.
Tolik zas nemusíš.
Jo, jasně. Chápu. Poslední speciál ze staďáku.
Mexická Taylor Swift.
Jasně. Ale to už je...
Slyšíš? Brzdi...
Tos trochu...
Aha. To se ti povedlo.
Moc vtipný.
Tím začátkem jsem myslel něco jinýho.
Teď vážně. Jak je to dlouhý?
1 HODINU A 38 MINUT
Fajn, tak to vrátíme přesně o tolik.
Ať si mají ty lidi o čem povídat.
LEGEND OF FLUFFY
Fluffy!
LEGEND OF FLUFFY
Fluffy!
Ty krávo, jsme v Miami!
Jo, Miami. Jinde bych se takhle neoháknul.
V LA by mi to neprošlo.
„Vypálíš mi oči!“
„To se nedá.“
Takovej mexickej DJ Khaled, že jo?
Když už jsme tady, rád bych poděkoval
Only in Dade.
Děkuju moc.
Moudří vědí.
A vy nejspíš víte.
A mým přátelům z La Carrety za jídlo.
Ano.
Správně.
Ještě než začnem,
chci taky poděkovat hotelu a kasinu Hard Rock
za jedinečnou příležitost natočit tu speciál.
Nikomu jinýmu ze šoubyznysu se to zatím nepoštěstilo.
Dneska je to poprvý.
Žádný Rolling Stones ani Eagles.
Pozvali si komika,
aby tu něco předvedl. A za to velký díky.
Zůstáváte někdo v Hard Rocku?
Já taky.
Je to překrásnej hotel.
A neříkám to proto, že mám ubytko zadara.
Člověk pozná, že je na dobrým místě,
když zapne na pokoji telku a pustí se uvítací video.
Vy, co jste tu ubytovaný, zkuste to a uslyšíte:
„Vítá vás hotel a kasino Hard Rock.“
„Hazard 24 hodin denně, sedm dní v týdnu, 365 dní v roce.“
Proč od toho nemůžu odtrhnout oči?
Napadlo mě, že by to mohli cpát i do herních automatů.
Gambling je beztak neřest. Proč to nedohnat do extrému?
Přijdete k matu, hodíte do něj prachy.
„Nepřestávej.“
„Nepřestanu!“
Kolemjdoucí: „Co to děláte?“
„Snažím se vyhrát jackpot!“
Je to tak. Dnešek vykopnu jednou otázkou.
U komiků celkem netradiční, ale nevadí.
Moje otázka zní:
Kdo z vás o mně dodneška v životě neslyšel?
Pět.
Dva, pět. Dobře.
Těm pěti lidem se upřímně omlouvám.
Přečetli jste si na lístku příjmení, těšili jste se, a pak se zjevím já.
Kroutíte hlavou: „Enrique se nějak spravil.“
Ptal jsem se vás na to proto,
že pokud mě znáte, už víte, co od mý show čekat.
A taky víte, čeho se ode mě naopak nedočkáte.
Nebudu do vás hustit,
koho volit, čím se nechat očkovat ani jakýho dítěte se máte zbavit.
To je vaše věc.
Snad se vás to nedotklo. Jen říkám, co dělat nebudu.
Přišel jsem vás bavit, ne urážet.
Jasný?
Budem se královsky bavit. Především já.
Ale je třeba uznat, že doba se změnila.
Dělám to už hodně dlouho
a vždycky jsem si říkal, že dokud budu milej, jsem v pohodě.
Ale dneska je jiná doba.
Dělám to už 27. rok.
Jo.
Dvacet sedm let v roli baviče.
A nikdy jsem si s tím nemusel lámat hlavu.
Když jsem začínal, psal se rok 1997.
Byl jsem dohladka oholenej,
měl jsem vlasy...
Už vidím ty výrazy: „Co se stalo?“
Vakcína, znáte to.
Dělám si srandu. Pardon, Florido. Neurazte se.
Někteří už řvali: „Já to říkal!“
„Vidíš to.“
Někteří přátelé se mě ptají:
„To nevyděláváš dost na to, aby sis pořídil paruku?“
„Na co?“
„Některý ženský chtějí vlasatý chlapy.“
„To se mají.“
A nekecají.
Poznal jsem plno ženských, které zdůrazňovaly,
jak jsou pro ně vlasy důležitý.
Jedna to řekla jasně: „Chci, aby mě to hezky lechtalo po ruce.“
Jo. Tak jí říkám: „Hele, když sjedeš trochu níž...
splní se ti sen.“
„Místo jsi nespecifikovala.“
„Chceš pošimrat, není problém.“
Je to už 27 let, co bavím lidi.
A za těch 27 let se kolem mě vystřídalo komiků
jako smetí.
A mám velkou radost, že jsme si celou tu dobu
zvládli zachovat určitou úroveň.
Asi děláme něco správně.
Je to zvláštní, protože dneska musíte být hodně opatrný.
Musíte si dávat pořádnýho majzla.
Po 27 letech bavičství
konečně začínám od lidí slýchávat něco, co mi dřív neříkali.
Čím dál častějc slýchám:
„Fluffy, já jsem na tobě vyrůstal.“
Beru to jako obrovskej kompliment, protože mi to jasně říká,
že pro vás něco znamenám.
Že sledujete mou kariéru už pěkně dlouho.
Někdo z vás mě možná viděl poprvý ještě jako dítě.
A dneska na mě přišel
s vlastníma dětma.
Chci vám poděkovat, že jste mi zachovali přízeň
a že na mě pořád chodíte.
Vážím si toho.
Když od někoho slyším, že na mně vyrůstal,
jde o jednu z největších poklon, jaké se může komikovi dostat.
A po všech těch letech a troše terapie mi to konečně docvaklo.
Nebudu lhát.
Když mi někdo poprvé řekl, že na mně vyrůstal,
nevěděl jsem, co si o tom myslet.
Netušil jsem, jak s tím naložit,
protože asi nikoho z nás netěší, když slyší, že stárne.
Poprvý jsem udělal...
Podruhý: „Čepku?“
Potřetí jsem se s tím smířil.
„Kdysi dávno, když jsem začínal, byly tady kolem lány polí,
kam jen oko dohlédlo.
To vám byly časy.“
Nevím, proč zní můj stařeckej hlas bělošsky.
Ale už je to tak.
Když mluvím jako Mexičan, postrádá to tu vážnost.
„Do háje. Byli jsme na ranči, ale poslali nás do prdele.
Máme to tu těžký.“
Ale doba se mění a s ní i pravidla. Kdo ví, jak dlouho mi to bude procházet.
Povím vám, co se mi stalo a proč o tom začínám.
Byl jsem v jednom podcastu.
A než jsem vešel do studia, bavil jsem se s producentkou.
Byla nadšená, těšila se:
„Gabrieli Iglesiasi, díky, že jste tady. Máme z toho radost.
Něž půjdete do studia, mám se vás na něco zeptat.
Ještě před rozhovorem.“ Tak říkám: „Do toho.“
„Dobrá. Jak se prosím identifikujete?“
Netušil jsem, jak odpovědět.
Je mi už 47. Nevěděl jsem, která bije.
„Ty vole, hladovej jak vlk?“ Nevím.
Někdy unavenej, ospalej, v úterý skleslej.
Nevěděl jsem, na co se ptá.
Ale teď vážně.
Věděl jsem, na co se mě snaží zeptat.
Ale nechtěl jsem se účastnit konverzace o něčem,
co jde absolutně mimo mě.
Bylo to... Jo.
Působilo to jako past, protože ať odpovím, jak chci,
octnu se v nepříjemný situaci.
Chtěl jsem k tomu přistoupit s humorem sobě vlastním.
Ale dneska nejde jen tak neodpovědět,
protože i mlčení je na obtíž.
Mrzí mě, jestli je to, že na něco neodpovím,
vnímáno jako problém.
Vyrůstal jsem v době, kdy do mě neustále někdo hučel,
ať si laskavě hledím svýho.
A tím se řídím. Jedu si svoje.
Taky nám neustále vtloukali do hlavy,
ať máme úctu ke starším.
Ať jste byli z jakýkoliv generace,
na tomhle se všichni shodli.
Ale to už neplatí. Starší jsou teď taky vnímaný jako problém.
Vážně.
A já chápu, že dnešní mládež má všechny technologie na dosah ruky
a vygooglí si už takřka cokoliv.
Ale životní zkušenosti se vygooglit nedají.
Jasný?
To nejde. Nestáhnete si útrapy ani neúspěch.
Ani všechny ty okamžiky, co vás formovaly
a udělaly z vás lepšího člověka.
Takže jak je mým zvykem,
jel jsem si svoje a hodil to do humoru, když už se mě ta ženská ptala.
To ji ovšem velmi urazilo.
Hned spustila:
„Ne, to jsem nemyslela. Ptám se, jaká používáte zájmena.“
„Prosím?“
„Jaká používáte zájmena? Jste oni nebo ony?“
„Oni?“
„Ony?“
„To jsem tak tlustej?“
„Kdy jsem přestal být to?“
Zjevně jsem se prožral k množnýmu číslu.
Začínám zjišťovat, že i když máte dobrý úmysly
a snažíte se zachovat klid, můžete se dostat do prekérní situace.
Vylíčím vám ještě jednu příhodu.
Byl jsem v McDonaldu.
To ještě není ten vtip, ale fajn.
Někdo už se těšil: „To bude dobrý.“ Ne!
Byl jsem v Mekáči kousek od domu.
Ve skutečnosti jde o dva podniky v jednom.
Je to McDonald a zároveň benzinka.
Vlastním velký SUV.
Věděl jsem, že to bude na dýl, tak jsem vyrazil pro nugetky.
Vcházím dovnitř a najednou si všimnu
rodiny bezdomovců sedící přímo před vchodu.
Nedrželi v ruce žádnou ceduli.
Nežebrali, ale šlo to na nich vidět.
Šlo vidět, že jsou ve svízelný situaci.
Tak jsem si řekl: „Co už, stejně ani nemám hlad.
Cpu se spíš jen tak ze zvyku.“
Šel jsem k pokladně:
„Rád bych objednal tamté rodině. Mají tam děti.“
Něco jsem vybral a přišla otázka: „Nějaké další přání?“
„Vlastně jo. Máte vlhčené ubrousky?“
„Prosím?“ „Takový ty na umytí rukou.“
„Můžete využít naše toalety. Dám vám kód.“
„Chápu. Jenže já je nechci pro sebe, ale pro tu rodinu bezdomovců
tamhle před vchodem.
Rád bych, aby si jejich děti mohly před jedením umýt ruce.
To jídlo jsem totiž objednal pro ně.“
A mezitím...
Díky.
Kousek od nás stála vedoucí toho McDonaldu
a celou dobu nás poslouchala.
Najednou na nás naběhla:
„Promiňte, slyšela jsem dobře?
Říkal jste, že objednáváte pro tu rodinu před vchodem?“
„Jo. Snad to nevadí.“
„Ne, vůbec to nevadí.
Dopřát jídlo lidem, kteří ho potřebují, je zcela v pořádku.
Ale to, jak jste je nazval,
v pořádku není.“
„Jak jsem je nazval?“
„Nazval jste je...
bezdomovci.“
„To přece sedí. Dívejte na ně.“
„Ten kluk olizuje sklo!“
„Pane, to už se neříká. Jde o hanlivé označení.“
Kdo si stěžoval?
„Dobře, když už jim nemůžu říkat bezdomovci,
jak jim mám teda podle vás říkat?“
„Pane, nově se používá výraz nebydlící,
když mluvíte o někom v takto nepříznivé životní situaci.“
„Děláte si srandu.“
„Nedělám. A buďte tak laskav a ztište se.“
„Jak mám být zticha, když říkáte něco tak absurdního?“
„Pane, pokud vám to přijde absurdní, zjevně jste součástí problému,
ne jeho řešením.“
Měl jsem chuť to tam roztřískat.
Musel jsem se hodně držet.
Jo, málem jsem vyletěl jak nějakej Kubánec.
Máme tě rádi, Fluffy!
Zdravím všechny Kubánce.
Takže jo, chtěl jsem po ní vyjet.
Měl jsem sto chutí, ale držel jsem se, protože do toho Mekáče chodím pravidelně.
Rozumíte? Co kdyby mi zakázali vstup?
Další je daleko a benzin je drahej. Ne.
Změřil jsem ji pohledem a řekl: „Dobře. Tak vy takhle? Jak chcete.
Odteď...
nejsem tlustej.“
„Dle vaší logiky jsem teď necvičící.“
A bylo. Hned se ohradila: „Nebuďte směšný.“
Tak jsem hned kontroval:
„Jestli vám to přijde k smíchu, zjevně jste součástí problému,
ne jeho řešením.“
Sbalil jsem tašku s jídlem a šel.
Ten příběh má pokračování. Přišel jsem totiž k tý rodině.
A předal jídlo matce.
Byla hrozně milá.
Udělalo jí radost, že si na ně někdo vzpomněl.
Byla celá dojatá.
Začla: „Chci vám moc poděkovat.
Nemáte ani tušení, co to pro nás znamená.
Moc si toho vážíme. Děkujeme.“
Nedalo mi to a musel jsem se zeptat.
Zeptal jsem se:
„Jste v pořádku?“
Vím, co jste čekali.
Slyším tady: „Nedělej to!“
Pozdě. Proto jsme tady. Hele.
Zeptal jsem se: „Jste v pořádku?“
A ona odpověděla: „Ne, bohužel nejsme. Už čtyři dny jsme bezdomovci.“
Nedalo mi to.
„Asi to ještě nevíte...
ale...“
Ne, neopravil jsem ji.
Takovej vůl zase nejsem.
Radši jsem mlčel.
Ale o tom to je.
I když děláte něco s dobrými úmysly,
dá se to překroutit a hned jste za blbce.
Nikdo by vás ale neměl popotahovat za to,
že jste hodný, že se snažíte pomoct,
že chcete udělat správnou věc a myslíte na druhý.
Bohužel se pořád oháníme slůvkem „odpovědnost“,
až se občas zapomínáme chovat lidsky.
A to je velká škoda.
Nechci se nijak vymezovat.
Jen vám říkám, s čím jsem se potkal,
abyste o tom věděli.
Problém je v tom, že po 27 letech v týhle branži stačí,
když vyjdu ze dveří, a hned je na mě upřená pozornost.
Myslím to tak, že jakmile opustím dům,
existuje nějaká šance, že se dostanu do zpráv.
Uvedu příklad.
Vyprávěl vám dneska Martin, jak tuhle spadl z pódia?
- Jo. - Dobře. Fajn.
Pro ty u obrazovek, Martin líčil, jak nedávno spadl z pódia.
Neviděli jste to, protože to vaše předplatný nepokrývá.
Jo.
První půlku myslím najdete na Prime.
Možná si ji jděte pustit a pak se vraťte.
Zkrátím to. Vystupovali jsme ve Phoenixu v Arizoně
a Martin omylem spadl z takhle vysokýho pódia
a zlomil si nohu.
Neuvěřitelný je to, že se hned postavil
a pod návalem adrenalinu vyběhnul zpátky, dokončil vystoupení
a až pak si ho odvezli do nemocnice.
Tomu říkám profík.
Fakticky. To se moc nevidí.
Klobouk dolů. Být to já...
Kdybych já sletěl dolů
a štáb by na mě zkoušel: „Ale co fanoušci?“
„Sbohem a šáteček!“
„Co s nimi?“ „Vrátit prachy!“
Ale rozdíl je v tom, že Martin vám musel říct, že upadl,
abyste to zaregistrovali.
Sám jsem ten pád viděl.
Hned při nástupu v zákulisí škobrtnul o kabel,
vymotal se z opony už načnutej
a pak prostě... Martin!
Ženský v první řadě řvaly:
„Asi se do mě zadíval!“
Díky za smích.
Včera na to jeden chlap udělal...
„Co je?“ „Je to přece váš kámoš.“
„No právě. Proto si z něj utahuju.“
Skutečný přátelství se pozná tak, že na sebe můžete být
opravdu hnusný.
Protože víte, že to nemyslíte vážně.
A navíc, myslíte, že kdybych spadnul z pódia já,
Martin by si ze mě srandu nedělal?
To si pište, že dělal.
Říkal by: „Fluffy skákal jak hopík.“
A určitě bych byl ve zprávách.
Kdybych hodil dneska držku, do hodiny je u vchodu zpravodajský štáb.
„Hlásíme se živě od hotelu a kasina Hard Rock.
Fluffy tu podle prvních zpráv ztratil rovnováhu.“
„Víc nám sdělí Tom, který se nachází uvnitř budovy.“
„Přesně tak, Jime, stojím uvnitř hotelu a kasina Hard Rock,
kde se Fluffy rozmáznul.“
„Zatím stále nevíme, k čemu přesně tu došlo.
Od zástupců místních orgánů jsme se ale dozvěděli toto.“
„Ty krávo!“
„Nelze vyloučit, že šlo o vadu pódia. Ostraha okomentovala situaci takto...“
„Stalo se to přímo přede mnou.“
„Fluffy hodil pořádnou držku.“
„Bulelo tu víc bělochů něž na koncertu Taylor Swift. Hrůza.“
„Prostě hrůza. A ještě v Miami. Jako fakt?
Ublížil Kubáncům víc než Castro.“
A takhle vás zruší.
Ale proto to celý říkám.
Nedávno jsem se dostal do zpráv.
Nechci nic prozradit,
ale brzo vyjde díl Family Feud, ve kterém účinkuju.
Jo.
Jde o speciál s celebritami, kde jsem já a moje rodina
a proti nám Fat Joe
se svou rodinou.
Prostě Fat Joe proti Fluffymu.
Jejich producenti zjevně mají smysl pro humor.
No nic, povolal jsem rodinku, aby přiletěla a mohli jsme točit.
Povedlo se. Když tak si to pak pusťte.
Ale to hlavní.
Druhej den se mě ségra, která kvůli tomu taky přiletěla
a nebyla dlouho v Kalifornii, zeptala: „Můžem do Disneylandu?“
Tak říkám: „Jasně, můžem.“
Vzal jsem ji i s manželem Gordym do Disneylandu.
Zašli jsme na pár atrakcí a nebojte, kvůli tomu jsem ve zprávách nebyl.
Včera někdo řval: „Asi že se vešel.“
Ne!
To jsou dneska lidi, co?
Šli jsme na atrakci k filmu Auta v parku California Adventure,
ale v půlce jízdy se naše auto zastavilo.
Ségra se na mě podívala: „To je jako normální?“
„Ne, prachy odešly. Má to jet dál.
Máme zaplaceno. Mělo by to jet.“
Lidem od Disneyho trvalo asi 20 minut, než pro nás k tomu autu přišli.
A my jsme těch 20 minut museli sedět na přímým slunci.
Pro mě pohodička, jsem hezky snědej.
Dvacet minut na slunci dám jako nic.
Ségra je dvakrát tmavší.
Je to úplná Apačka. Víte jak...
Nebo Aztékyně. Prostě...
Ale její muž je z Minnesoty.
Málem to s ním seklo.
Jak ten trpěl. Jo...
Zatímco jsme v tom autě čekali,
až si nás tam někdo od Disneyho vyzvedne,
lidi ve frontě zjistili, že je ta atrakce pozastavená.
Z tý atrakce jsme viděli přímo na frontu.
Lidi zahlídli naše auto
a hned si všimli,
kdo v něm sedí.
Okamžitě začali žhavit mobily.
A když jsme odjížděli,
TMZ už o tom vydalo článek. Schválně si to vygooglete.
Vypustili to, než jsme opustili park.
Stálo tam: „Fluffy uvíznul na dálnici u Disneyho.“
Bylo to milý.
Byť trochu hloupý.
Ale vtipný. Za mě v pohodě.
Pak jsem si otevřel komentáře...
Některý z vás...
jsou debilové.
Paní psala:
„Že splňuješ minimální výšku, neznamená, že se tam nacpeš.“
Nějakej chlap:
„To auto už to nedávalo.“
Jinej chlap: „Je Mexičan. Proč to nespravil?“
Byl to Martin, takže...
Ale to je jedno...
Ještě předtím jsem se dokonce dostal do celosvětových zpráv.
Někdo z vás si možná vzpomene.
S chlapci jsme totiž absolvovali nouzový přistání.
Objednal jsem si soukromý letadlo,
protože mi konečně dorazily peníze za minulej speciál na Netflixu.
Měl jsem hlavu v oblacích, tak jsem se rošoupnul.
Ale místo toho jsme šli k zemi!
Horší turbulence za těch 27 let v branži nikdo z nás nezažil.
Já teda určitě ne.
V jednu chvíli udělalo letadlo...
A já tohle.
Nejděsivější bylo sledovat, jak mý psy mizí ze sedadel.
Naštěstí jsme v pořádku přistáli.
O tom ty zprávy nebyly.
Ve zprávách jsme byli, protože jsme sice přistáli,
ale pak jsme o takřka 200 metrů přejeli ranvej
a vjeli do pole.
Do pole.
Do pole!
To jako vážně?
Dřu jako kůň...
abych bořil stereotypy.
A pak banda Mexičanů skončí v poli. Paráda.
Tak o tom psali na TMZ. „Mexičani nalezeni na poli.“
Ve filmech vědí piloti vždycky jako první,
když se něco pokazí.
A taky o tom pak vždycky zdvořile informují
cestující na palubě.
Rádi se poslouchají. Zapnou mikrofon:
„Mluví k vám kapitán.
Za chvíli pocítíte drobné turbulence.
Zapněte si prosím pásy a ničeho se nebojte. Děkuji...“
No jo. A jak to začne házet...
„Mluví k vám kapitán.
Někdo tady poobědval mexickou kuchyni, takže to s námi trochu hází.
To víte, fastfood. Nechte si nadále zapnuté pásy.
Možná to ještě... Vidíte. Já to říkal. No nic. Za moment se zase ozvu.“
Začnete padat: „Připravte se na náraz.
Držte se. Bude to rána!“
Náš pilot...
mlčel.
Poprvé na nás promluvil až po přistání.
Asi minutu nato vykouknul z kokpitu a zeptal se:
„Dobrý?“
A já jen...
„Mám čivavu v držáku na pití. Špatný.“
Měl jsem pěkně nahnáno.
Ale řeknu vám, že ačkoliv jsme museli nouzově přistát
a báli jsme se o holej život,
jsem za ten zážitek vděčnej.
Na mou duši.
Jsem vděčnej, protože jsem si připomněl,
jak krásný je žít a jak rychle může jít všechno do kytek.
Čas od času to potřebujem připomenout.
Něco se nám musí stát, aby nám došlo, jaký máme štěstí.
Že si máme užívat života.
Po tom přistání mi až do večera nikdo nemohl říct nic,
čím by mi zkazil radost z toho, že dýchám a žiju.
Vážně.
Proto vítám i to špatný.
Věřím, že i to špatný je k něčemu dobrý. V životě potřebujem rovnováhu.
Musíte zažít něco špatnýho, abyste patřičně docenili to dobrý.
Všechny dny nemůžou být skvělý.
Musí se to nějak vyvažo...
Ale nemyslete si.
Někdy je blbejch dnů moc po sobě a to mě točí.
Sám jsem to zažil.
Po tomhle děsivým zážitku jsem dorazil domů
a zjistil jsem, že mě vykradli.
Jo.
„Děláte si srandu? Přežil jsem, abych doma našel tohle?“
Doteď jste o tom nevěděli jen proto,
že mě detektiv, co to vyšetřuje, požádal, abych o tom nemluvil.
V Kalifornii.
Jestli jsou ti lupiči dneska tady, bravo.
Bravo. Husarskej kousek.
Ne, vloupali se mi do domu a všechny nejvíc zajímalo,
co mi ti lupiči ukradli.
Připravili mě hlavně o klid.
Přestal jsem se doma cítit bezpečně.
Ale musím říct, že jsem udělal, co se dalo, abych vloupání předešel.
Tak především bydlím v příjemný čtvrti.
Měl jsem alarm, dva kamerový systémy,
plot kolem celýho pozemku.
Podle mě cajk.
Měl jsem celou tu vloupačku na videu.
Ve 4K.
Obraz jedna báseň.
Viděl jsem, jak me vykrádají, ale nemohl jsem je identifikovat,
protože měli na hlavě kukly.
O těch dvou pachatelích vím akorát to,
že jim bylo 20 let.
Vím to,
protože když seskočili z plotu na zem,
nic je nebolelo.
Být to pětatřicátníci s houserem, na přelejzání plotu se vyprdnou.
Přelezli, dostali se na zahradu
a pak mi vysklili okno a vlezli do kuchyně.
Obrátili to tam vzhůru nohama.
Otevřeli každej šuplík, každou skříň.
Všechno vyházeli na podlahu a prolezli to.
Obrátili gauče, rozházeli polštáře a sundali ze stěn všechny obrazy.
Ptal jsem se toho detektiva: „Heleďte, chápu ty šuplíky,
skříně, vlastně i ty gauče.
Ale vysvětlíte mi prosím ty obrazy?
Proč je všechny sundávali, ale žádnej neukradli?
Některý mají velkou hodnotu.“
„Pane Iglesiasi, musíte pochopit, o co těm pachatelům šlo.
Je nezajímaly fotky ani obrazy.
Ve skutečnosti hledali sejf.“
„Cože? Sejf?“
„Ano, sejf.
Lidé si často nechají do zdi vyhloubit díru, nainstalují si tam sejf,
a pak na tom místě pověsí obraz,
aby sejf ukryli a jejich cennosti byly v bezpečí.“
„Cože? Sejf?“
„Ano, pane. Sejf.“
„Mám ty prachy teprve chvíli.“
„Koukali i pod matraci?“
„To nevím.“ „Tak schválně,“
Přesunuli jsme se do ložnice, já popadnul roh matrace,
zvednul jsem ho a zařval:
„Blbečci!“
„Jsou tady!“
Ty volové netušili, že kradou u absolventa vysoký školy života.
Takže si ve výsledku odnesli akorát pár cetek ze šuplíků.
A jinak v podstatě nic.
Udělali bordel.
Peníze tam nechali.
Ale řeknu vám, co sebrali.
Moje bouchačky.
Víte,
nikdy jsem se tím nechlubil,
ale jsem registrovaný držitel zbraně.
Klídek, Florido.
Nikdy jsem se tím nechlubil, protože do toho nikomu nic není.
Jasný?
Říkám vám to kvůli příhodě, o kterou se chci podělit.
Zbraň jsem si pořídil až před pár lety.
Přesněji v roce 2020.
Jo, když nám tady řádil ten sajrajt.
Ráno jsme si pustili zprávy a nevěděli jsme, co bude.
Najednou mi začalo připadat nezodpovědný
nepřipravovat se na nejhorší možnej scénář.
Z ranních zpráv jsem nabyl dojmu, že se blíží velká čistka.
Slyším smích, ale zamyslete se.
Čistka by byla rychlejší.
Jo, taková čistka...
Tím nás měli ráno budit.
Bylo by to určitě zábavnější.
„Děkujeme vám, že jste součástí pandemie.
Právě je 7:45 ráno.“
Ke koupi zbraně mě dohnal strach.
Bál jsem se a vůbec se za to nestydím.
Měl jsem strach. Netušili jsme, co bude.
Šlo mi jen o obranu. Lovit nechodím.
Ani nemusím. Bydlím kousek od tří fastfoodů.
Pohoda.
O víkendech nevylejzám.
„Teď!“
Žádný...
Mám furt Nintendo. Kam bych chodil?
Strach je tím jediným důvodem, proč jsem chtěl bouchačku.
Zašel jsem si do nedalekých sportovních potřeb.
Vešel jsem a vevnitř bylo plno lidí,
kteří by normálně koupi zbraně vůbec nezvažovali,
ale byli jako já. Taky se báli. A plným právem.
Všichni říkali úplně to samý.
Pořád dokola:
„Lepší mít bouchačku a nikdy ji nepoužít
než ji nemít, když je potřeba.“
Myslete si o tom, co chcete, ale dává to velkej smysl.
Nehodlal jsem nechat politiky rozhodovat o mý osobní bezpečnosti.
Netrvalo to dlouho...
Netrvalo to dlouho a už jsem držel lístek s číslem.
Jako na úřadě nebo na tržnici.
U řezníka.
Rodinná masna. „Číslo pět!“
Čekal jsem ve frontě.
Čtyřicet pět minut jsem čekal ve frontě.
Když jsem si to vystál, přišel ke mně prodavač
a ptá se: „Co bys rád, mladej?“
„No...“
Slyšel jsem to chichotání.
Aby bylo jasno, netvrdím, že všichni
prodavači zbraní...
mluví takhle.
Ale jmenoval se Jim.
Jim se mě ptal: „Co bys rád, mladej?“
„Rád bych zakoupil svou první střelnou zbraň.“
„Tak to seš tady správně. Víš jakou, nebo chceš poradit?“
„Měl jsem čas obhlídnout vaši nabídku a jedna mi tu padla do oka.“
„Fajn, tak povídej.“
„Tahle v tom pouzdře.“ „Tahle?“ „Přesně ta.“
„Tahle, tady vepředu.“
„Tahle?“ „Ne, tahle.“
„Tahle?“ „Ne, tady ta.“ „Tahe?“ „Ne, tahle.“
„Ta s cedulkou. Tahle dvojičková.“
„Prosím, rozuměl jsem správně?
Dvojičková?“
„Jo.“
„Co je?“
„Jim, viďte?“
„Jime, co na mě tak zíráte? Jen čtu cedulku.
Podívejte, tady. Dvě dvojičky.“
„Asi myslíš ráži .22?“
„Jo, nejspíš. Dvojičky, dvaadvacítka. Prašť jako uhoď.“
„Nerad ti to kazím, ale mezi dvojičkama a dvaadvacítkou je velkej rozdíl.“
„Ale jsme v Kalifornii, takže každýmu po chuti, mladej.
No ne?“
„Máš nějakej důvod, proč chceš zrovna tuhle dvojičkovou?“
„Přestože je vaše nabídka zbraní mimořádně působivá,
spoustu z nich znám z filmů a jsou pro mě zbytečné.
Jsem prostý uživatel a mám pocit, že s touhle bych si věděl rady.
Je malá a vypadá jednoduše. Navíc je ve slevě.“
„Rozumíte mi? Zbraň jako zbraň, ne?“
„Ne tak docela.“
„Takže ji nedoporučujete?“
„Zajímá tě můj osobní názor, nebo chceš koupit a mít klid?“
„Ne, jestli dělám chybu, řekněte.
Je dvaadvacítka dobrá, nebo špatná?“
„To už máš podle mě lepší ho polechtat.“
„Touhle akorát vyostříš situaci.“
„Prostě dotyčnýho nasereš, jestli mi rozumíš.“
„Jime, abyste mi rozuměl,
chci si koupit zbraň spíš coby zastrašovací prostředek.
Když se ke mně domů někdo vloupá, uvidí objemnýho plešatýho Mexičana
s pistolí v ruce, rozmyslí si to a půjde radši vykrást sousedy.“
„Jestli se ti domů vloupá člověk s pistolí v ruce,
pozná, že držíš dvaadvacítku.
A povím ti, co se stane.
Vyrve ti ji z pracek.
A spráská tě s ní jako čokla, rozumíš?“
„A až tě s ní takhle seřeže,
bude tě to bolet mnohem víc, než kdyby tě s ní střelil.
To ti garantuju.“
„Poslyš. Neznám tě, ale myslím, že ti rozumím.
Když tak mě oprav.
Chceš bránit svůj dům?“
„Ano.“ „Svou rodinu?“ „Ano.“
„Svý cennosti?“
„Ano.“ „Tak pojď za mnou.“
„Podle mě hledáš tohle. Hele.
Vidíš to? Tohle je pistole ráže 9 mm.
Jasný?“
„Tomu říkám spolehlivá zbraň.
Dvě střely do hrudníku a jde k zemi. Na to vem jed!“
„Ale mám tady pro tebe speciální armádní munici.“
„Dívej na ni.“
„Říká se jí roztahovačka.“
„Jo, tak jsem říkával bejvalce.“
„Byla to pořádná střela, to ti řeknu.
Proto jsem v Kalifornii, kde mě nikdy nenajde.
Tahle střela se při vystřelení rozletí
a po zásahu udělá asi takhle velkou díru.“
Já blbec jsem se ho zeptal:
„A to se dá přežít?“
„Přežít?“
„Ty nechceš, aby přežil. Chceš, aby byl tuhej jako kuře z friťáku.“
Tak říkám: „Nechci nikoho zabít.“
„Tak ty nechceš nikoho zabít?“
„Slyšíte ho?
Slyšíte? On nechce nikoho zabít.
Jo. Hádejte, koho volil.“
„Hele, Dvojičko, ty mi teda dáváš.“
„Chci ti pomoct, ale musíš trochu spolupracovat.“
„Udělám, co bude v mých silách.“
„Představ si tuhle situaci, jo?“
„Seš doma.
Někdo se ti tam vloupá.
Má bouchačku.
Ty taky.
Právě jsi tomu člověku řekl, ať vypadne, nebo střelíš.
Ale on neposlechl.
Ba co víc, dělá pravej opak.
Přibližuje se k tobě víc a víc.
Až stojí tak blízko, že mu vidíš do očí.
Stojí přímo před tebou.
Díváte se na sebe.
Tenhle člověk je připravenej udělat cokoliv,
aby dostal, pro co přišel, i kdyby tě měl zabít.
A já se tě ptám: seš připravenej udělat totéž?
Seš připravenej chránit svou rodinu, dům a cennosti,
ale především sám sebe, když na to dojde?
Co mi odpovíš?“
„Tak zaprvý, chlape...
měl byste dělat pojišťováka.
Tady je vás škoda. Vzal jste mě za srdce. Fakt.“
„Když budu v takhle svízelné situaci, nebudu mít na výběr
a půjde mi o život,
slibuju vám, Jime, že se pochlapím a střelím toho ksindla do nohy. Vážně.“
„Fakt si myslíš, že se trefíš, když jsi to nikdy nedržel v ruce?“
„Hele, když mi prodáte tu střelu,
co udělá takhle velkou díru, tak snad nohu trefím.“
„Nebo přijdu ještě blíž a trefím ho do koulí.
Přijde o pytel, to vám říkám. Žádný dětičky.“
„Dobrá, nemusíš zacházet do detailů.“
„Víš, co se stane, když u sebe doma střelíš
někoho do nohy a on to přežije?“
„To vím moc dobře.
Budu usínat s vědomím, že jsem ho nezabil,
a přesto jsem ochránil svůj dům i svou rodinu.
To se stane.“
„To máš z těch disneyovek.“
„Větší fantasmagorii jsem jaktěživ neslyšel.“
„Hochu, zeptal bych se, ale asi je to zbytečný.
Nechci si zbytečně třepit hubu.
Řeknu ti to polopatě.
Když u sebe doma někoho střelíš a on to přežije,
vrátí se a požene tě k soudu.“
„No jo. A víš co?
Vyhraje.“
„Slyšíš správně. Vyhraje.“
„Nejenže dostane všechno, pro co k tobě původně šel,
ale až padne rozsudek,
ty mu ještě budeš muset vypsat pořádně tučnej šek.“
„Co mi na to řekneš teď?“
„Já toho zmrda zabiju!“
Rozzářily se mu oči: „Tak se mi to líbí!“
V tu ránu mi něco došlo.
Lidi, co prodávají zbraně, jsou jako lidi, co prodávají ojetiny.
Hrají vám na city a pak vás namotají
a přimějí vás koupit něco, co vůbec nepotřebujete.
Vědel, že mám strach. Pořád mi to opakoval.
„Vím, že máš strach.
Bojíš se, děsí tě to. Máš nahnáno. Máš strach.“
S každým dalším „strachem“ vytahoval další bouchačku.
Zpracoval si mě tak skvěle, že když mi přestal „prodávat“,
měl jsem v ruce čtyři pušky,
čtyři revolvery
a bednu tý speciální munice.
Slyším, že někteří tleskáte. Proč?
Co s tím budu dělat?
Mám jen dvě ruce.
A jsem zase u toho.
Ačkoliv mě vykradli, cítím vděk,
protože jsem zrovna nebyl doma a nenechal jsem tam ani psy.
Ty jsou nenahraditelný. Stejně jako já.
Věci vem čert.
Ale kdybych doma byl, udělal bych, co by bylo třeba.
To je rozdíl. Existujou dva typy lidí.
Lidi jako já, co mají zbraně i munici, jsou rádi, že nebyli doma,
ale kdyby byli, nenechají to jen tak.
Kdyby mě v noci vzbudilo...
vyskočil bych.
Popadnul bych bouchačku.
Polonahej s jednou fuseklí bych naběhl do obýváku.
Zařval bych na toho grázla:
„Ani hnout!“
Při mým štěstí...
„Fluffy?“
„Říkám ani hnout!“
„Seš vtipnej. Bavíš mě, chlape.“
„Fakt že jo.“ „Lehni si na zem!“
„Nebo střelím!“
„Ty, Beto, pojď sem! Neuhodneš, u koho kradem!“
Přiběhne kumpán.
„Zdarec.“
„Na tobě jsem vyrůstal.“
A najednou jim podepisuju věci, který mi šlohnou.
Jak říkám, existujou dva typy lidí.
Lidi jako já, co mají zbraně i munici,
jsou rádi, že nebyli doma, ale kdyby byli, nenechají to jen tak.
To je první sorta.
A pak jsou tu lidi, co se nemůžou dočkat,
až je vykradou.
Dobrý. Máme vás tady.
Takový ty lidi, co už se těší,
až jim někdo překročí práh,
protože mají mnohem víc zbraní a munice než druhá strana
a jsou připravený rozpoutat válku.
Takový ty, co večer sedí potmě v obýváku s bouchačkou v klíně.
Nechají radši odemčeno.
Vždycky mají někde přes ulici podobně laděnýho kámoše.
„Jak to vypadá tam u tebe?“
„Tady klid. Co ty?“
„Jo. Čistej vzduch. Končím.“
Řeknu vám,
že mě to vykradení pěkně traumatizovalo.
Nemohl jsem tam dál klidně žít, protože jsem se bál.
Žiju tam jen já a dvě čivavy.
Jo, toť vše.
Máma mýho syna se ode mě odstěhovala a on šel bydlet s ní, takže...
Jo a Frankiemu jsem to samozřejmě líčil
a hned na mě vybalil:
„Fakt? Mají kliku, že jsem tam nebyl.“
„Klídek, Johne Wicku.“
„Ještě by tě unesli a musel bych cálovat dvakrát tolik.“
Nedokázal jsem tam normálně fungovat. Měl jsem divnej pocit.
Tak jsem ten dům nabídl k prodeji.
Co naplat. Byl to krásnej obří barák. A vy jste mi na něj přispěli. Díky.
Byl hezkej.
Moc hezkej.
Měl čtyři koupelny.
Čtyři záchody. Jo.
Na jeden penis.
Ani kdybych běžel, nestihl bych...
Nabídl jsem ho k prodeji, ale měl jsem dilema.
Prodával jsem ho, aniž bych měl sehnanej novej bejvák.
Stejně většinu času trávím po busech, letadlech a hotelích, furt někde lítám.
Lepší neotálet, protože když jsem ten dům kupoval,
visel jim v nabídce dva roky.
Říkal jsem si, že mám hromadu času.
Jenže teď se prodal jako lusknutím prstu.
Dva lidi se předháněli v přihazování a šponovali cenu nahoru.
A jeden z těch zájemců ho chtěl s veškerým nábytkem.
Realiťák mi říkal: „Gabrieli, to mi nebudeš věřit.
Máme hned dva zájemce,
co chtějí zaplatit mnohem víc, než sis řekl.
Jeden dokonce nabízí 100 000 navíc, když mu necháš i nábytek.
Být tebou, beru to.“
A já do toho šel.
Prodal jsem ho se vším všudy, kromě tý matrace.
Se vším.
Akorát
jsem teď bez baráku.
Nemám kde bydlet, takže jsem prakticky...
No co. Bezďák. Nasrat.
Klidně to řeknu.
Řeknu to.
Žádnej nebydlící, normální bezďák.
Nemůžou mě zrušit. Co by mi udělali? Dům mi už nevezmou. Ha!
Jsem z obliga.
Ale ne, v tuhle chvíli, ve 46 letech
už toho moc nepotřebuju.
Jsem rád, že to všechno mám, ale obejdu se bez toho.
Jestli teď o něco stojím, tak jsou to dobrý vztahy.
Kvalitní přátelství, lepší lidi v životě.
Na tom mi záleží ze všeho nejvíc.
Ve svým posledním speciálu ze stadionu Dodgers
jsem oznámil, že už nejsem ve vztahu.
Přišlo mi to jako ideální místo.
Vždycky jsem byl hodně otevřenej. Má show je na tom postavená.
A lidi se mě na ni ptali, tak jsem si řekl, že to vybalím.
Hádejte, co se stane,
když 50 000 lidí na staďáku oznámíte, že jste single,
a Netflix to pak vypustí do celýho světa.
Přihlásily se tisíce „uchazeček“
na post Fluffyho utěšitelky.
Na mou duši.
@FLUFFYGUY KONKURZ STÁLE PROBÍHÁ
Už je to tak. Fluffy dál vábí.
Bylo to neskutečný, přišla toho hromada,
a zároveň mě to děsilo, protože jsem vůbec nevěděl, co chtějí.
Teď už můžu s klidem říct, že od toho oznámení
jsem absolvoval několik rande a...
Jo.
Přesný číslo radši neřeknu, abyste mě nezavrhli.
„Ten Fluffy je ale děvka!“
„Prasák jeden!“
„Má víc ženskejch než Santa sobů.“
Pořád se chci seznamovat, bavit se, poznávat nový lidi,
ale mám problém s důvěrou. Děsí mě to.
V seznamování jsem dobrej, ale pak zjistím, o co druhý straně jde,
a je to v háji.
Mý srdce si teď dává bacha. Velkýho bacha.
Je obestavený sérií několika neprostupných zdí.
Jsem asi jedinej Mexičan, co rád zdi.
Takže můžu s jistotou říct,
že nestojím o další vážnej vztah.
Je mi takhle dobře.
Seznamovat se budu dál, ale vážnej vztah už nechci.
Nechci. Fakt ne.
Co to bučení?
Už jen to, že vám upřímně říkám, že nestojím o vztah, o něčem vypovídá.
Klidně bych mohl lhát.
Někoho si nabrnknout, říct, že jsme spolu a být zadanej.
Ale změní to něco, když se budu chovat pořád stejně?
Říkám vám to na rovinu. Vážně chci jen... Hele.
Pro toho, co bučel, že nechci vztah.
Přihlaste se, ať vím... Dobře. Teď jste slavnej.
- Jak se jmenujete? - Dustin.
- Justin? - Dustin.
Dobře, Dustine.
Moje chyba... „Dustin!“
Chápu. Klídek, vole. Jo.
Že jo? „Jsem patriot.“
Dobře, Dustine.
To, že nestojím o tradiční vztah,
myslím zcela upřímně.
A vysvětlím proč.
Nechci se octnout v situaci, kdy čistě z povinnosti dělám něco,
co mě ani trochu netěší.
Ve 47 už se vážně nechci hádat,
řvát, cítit se provinile, mít povinnosti,
málo se usmívat.
Ne, díky. Ale pořád se chci seznamovat.
Říkám to na rovinu.
Dustine, ke štěstí mi stačí mít s kým poobědvat.
Mít s kým zajít na skleničku.
Mít s kým zajít do kina.
A mít se s kým pomazlit.
Je to tak.
A ani to nemusí být jedna osoba.
Jeden člověk někdy na všechno nestačí, jasný?
Dustine, rád bych nějaký řekl: „Nechceš zajít do kina?“
„Jo, ráda.“ Vyrazíme.
Pak se zeptám: „Jaký to bylo?“ „Dobrý.“
„Že jo? Chtěla bys zajít znova?“
„Jo. Kdy?“
„Co za týden?“ „To by šlo.“
„Napíšem si a domluvíme se.
Bude to prima. Oba máme rádi romantický komedie.
Oběma se nám líbí horory. Bude to fajn. Konečně. Těším se.
Tak řeknu: „Fajn, už musím.“ Najednou problém. „Počkej. Kam jdeš?“
„Proč? Já myslela, že se bavíš.“
„Však jo, za týden budem pokračovat. Je to bezva.“
„Ale kam tak spěcháš? Co tam budeš dělat?“
„Jdu si objednat mazlení. Proč?“
„Jak to myslíš?“
„To neřeš. Mám to domluvený. Tebe mám na filmy. Toho se drž, ano?
Klape nám to. Neboj. Nic se nemění. Chodíme spolu do kina.“
Dustine...
jí jsem to neřekl,
ale tobě se svěřím.
Když jde o mazlení...
Je to šílený.
Vždycky jsem byl ve vztahu a nemohl jsem o tom otevřeně mluvit,
ale teď když je Fluffy single, představím vám jeho vytříbený choutky.
V odvětví mazlení vyhledávám následující...
Stojím o ženu.
Ženskou.
S původním továrním nastavením.
Ta žena musí být stejně velká nebo větší,
než jsem já.
Musí jí být pěknej kus.
Mám rád velký holky.
Chci velkou holku.
No jo.
Aspoň se nezhádáme při štelování termostatu.
Velký holky mi rozumí.
Sám jsem totiž objemnější, takže je mi věčně vedro.
A to mi kazí náladu.
Když je mi hic, Dustine, začnu být hned nepříjemnej.
Abych tomu předešel, potřebuju pokojovou teplotu 20 stupňů.
Jasný?
No jo.
A to docení jedině velká holka.
Vychrtliny ani trochu.
A mě už nebaví zklamávat hubený vymrzliny.
Hubený vymrzliny jsou pěkně zlý.
Nekecám. Nechtějí živořit ve 20 stupních.
Ne, chtějí 22, 23, 24.
„Jedeš! Chceš mě snad zabít?“
To jim nemůžu udělat.
Nemůžu je vystavit 20 stupňům, nebo začnou prudit.
Budou zlý. „Panebože. O co ti jde? Je mi kosa.“
Tak se běž nažrat.
Nehodlám se potit.
No jo.
No nic. Dustine, promiň.
Nechtěl jsem z toho udělat TED Talk.
Nerad bych, aby sis myslel, že nevěřím na lásku.
Věřím. A každýmu, komu to vyhovuje, doporučuju, ať do toho jde.
Za ty roky jsem potkal hromadu párů.
Lidi, co jsou spolu 20, 30, 40, dokonce i 50 let.
Jedni spolu byli už 55 let.
Jo.
Úplný jednorožci.
Povím vám o nich.
Byl jsem v Savannah v Georgii.
Právě jsem dotočil dvojku filmu Bez kalhot.
A...
Jo, já vím.
Pokud to náhodou někdo nevíte, hrál jsem v Bez kalhot.
Ano.
Jako jedinej jsem se nesvlíkal.
Je to Bez kalhot, ne Bez mozku, rozumíme si?
Jako jedinej jsem se nesvlíknul.
Jakmile jsme dotočili,
můj agent Joe mi říká:
„Máš za sebou další úspěšnej projekt. Rád bych tě pozval někam na steak.“
„Jsem pro.“
Vzal mě do podniku s názvem Ruth's Chris Steak House.
Jde o populární síť restaurací.
Přijdem tam, usadíme se a ujme se nás takovej nadšenej číšník.
„Dobrý den. Jakpak se máme? Slavíme něco?“
„Vlastně jo, slavíme.“
„Tak to nejste jediní. Vidíte tamhle ty dva?
Ti tu dneska slaví 55. výročí svatby.“
Spadne nám brada: „Cože?“
Otočíme hlavu.
Ptám se: „Proč se spolu nebaví?“
„Taky jsem se divil,
ale ten pán říkal, že slaví 55 let, a to mi přišlo úctyhodné.“
„To určitě je.“
Šel nám pro pití a pečivo.
Tak říkám agentovi: „Ty, Joe, skočím ty dva pozdravit.“
„Hlavně ať nás nevykopnou.“ „Neboj se.“
„Jako posledně?“ „To bylo něco jinýho!“
Vstal jsem, zasunul židli a vyrazil za tím manželským párem.
Chápu, že je pro ně ten večer důležitej.
Uvědomuju si, jak dlouho spolu jsou,
a nechci jim to nijak podělat.
Ale mám pár otázek.
A ty dva jsou zjevně odborníci na dlouhodobý vztahy.
Tak jsem k nim co nejtaktněji přišel a řekl: „Promiňte, že ruším.
Doneslo se ke mně, že prý slavíme 55. výročí svatby.“
A ten muž měl hroznou radost, že to někdo ocenil. Byl jak u vytržení.
Dělal...
„Je to tak, hochu.“
„Před 55 lety v tento den...
mi tato překrásná žena, sedící vedle mě,
řekla své ano a od té doby žijeme spolu.“
„To je nádherný. Můžu se vás na něco zeptat?“
„Ovšemže.“
„Proč se spolu nebavíte?“
„Ptá se, proč se ne... Směj se, krucinál.“
„Hochu, když jsi s někým tak dlouho jako my dva,
už sis leccos prožil.
Máme děti,
vnoučata
i pravnoučata.
Procestovali jsme celý ten náš obrovitý svět křížem krážem.
Oba jsme sloužili v armádě.
Viděli jsme lidi v tom nejlepším světle
a bohužel, když jsi naživu tak dlouho jako my dva,
občas vidíš lidi i v tom nejhorším.
„Všechno, o čem se mohou dva lidé v životě bavit,
jsme už probrali...
nejmíň dvakrát...
a po 55 letech manželství
si už jen snažíme užít společnost toho druhého,
byť jen v tichosti.“
Tak říkám:
„Vážně jste se už bavili o všem, o čem se dá bavit?“
Tou otázkou jsem ho nejspíš dopálil, protože začal:
„Vidíš mě?
Vidíš mě?
Zažil jsem válku!
Mě už nic nerozhodí!
Nic mě nemůže překvapit!“
„Neříkejte.“
Šel jsem o krok blíž, zvednul jsem košili a vyvalil na ně pupek.
A pak jsem odešel.
A víte, co se stalo?
Dali se do řeči!
Dopřál jsem těm dvěma dar, o kterém se jim ani nesnilo.
Něco novýho, spontánního, šokujícího.
Něco, co ani jeden z nich ještě neviděl.
Najednou měli co řešit.
Garantuju vám, že odteď budou rok co rok vzpomínat,
co zažili, když slavili 55 let.
„Vzpomínáš, miláčku, jak se před námi obnažil ten Samojec?“
Jo.
Rozdal bych se.
Vzpomínám si, že kdysi dávno, než se nám otevřely takovéhle sály,
mohli jsme coby komici vystupovat
leda ve zdejším klubu, který se nacházel tady před vchodem
a byl součástí původního uspořádání kasina.
Nesl název The Improv. Teď už jsou všude možně.
A před mnoha a mnoha lety, než jsem se proslavil,
jsme Martin, já i můj kámoš Alfred
v tom klubu vystupovali.
Když se nám ta příležitost naskytla poprvé,
neměl jsem ještě umělecký jméno.
Nikdo mě neznal.
Rád bych využil tuhle příležitost a poděkoval člověku,
který mi tehdy moc pomohl.
Tím člověkem je DJ Laz.
Přesně tak, vážení. Pajdavej dýdžej!
„No jo, Papá. Jo.“
„Hlásí se vám DJ Laz.“ Žeru ho. Je skvělej.
Ale jo, napadá na jednu nohu.
Fakticky. Fajn chlap.
DJ Laz si mě jako jeden z prvních
pozval do ranního vysílání v rádiu
a udělal mi reklamu.
Kromě toho, že mi umožnil zvát lidi na moje vystoupení,
sám na ně chodil a vždycky s sebou někoho vzal.
Díval se z publika a bavil se.
V Miami je tolik skvělých akcí, a on přišel na mě.
A druhej den:
„Papá, přijď do rádia. Proberem to tvý vystoupení.“
To díky němu na mě bylo věčně vyprodáno.
Takže, Lazi,
vím, že se koukáš, Papá. Děkuju ti.
Tohle je i tvoje práce. Muchas gracias.
Díky.
Ale to jsem hodně skočil.
Na samotným začátku,
když jsem poprvý vystupoval v klubu za tamtěma dveřma,
který už tam není,
bavil jsem se s někým z marketingu.
Bylo to tak dávno, že ještě nebyly sociální sítě.
Žádný TikToky, Twittery, Facebooky, nic takovýho.
Tehdy jste si dělali reklamu tím,
že jste chodili do ranního rádia a zpráv nebo o vás někdo napsal do novin.
Vzpomínáte?
Jo. A samozřejmě pomáhala i osvědčená šuškanda.
Před klubem visely plakáty.
Ten markeťák mi říká: „Gabrieli, nech mě ti pomoct nám pomoct.“
„Chceme prodat co nejvíc vstupenek. Jak tě máme propagovat?“
Zamyslel jsem se: „No...“ Nezapomeňte, že to byl pravěk.
„Představoval bych si to nějak takhle.
Dejte tam moji fotku,
pod ni napište Gabriel Iglesias...“
Tehdy jsem ještě nebyl ani Fluffy. Dávná minulost.
„A pod to dejte 'známý z Comedy Central'.“
Tehdy to byla jediná stanice, kde jsem dostal prostor.
Markeťák na to: „Co spíš něco jako
'Gabriel Iglesias a jeho amigos'?“
„Amigos?“
„Proč amigos? Protože se mnou vystupujou další Mexikánci?“
Podíval se na mě se slovy: „Fajn. Pochopils.“
„To se mi nelíbí. Co třeba 'Gabriel Iglesias a kámoši'?“
„Chceme lidi nalákat, aby věděli, co mají čekat.“
„A co mají čekat?“ „Něco speciálního.“
„Co je na mně spešl?“
„Gabrieli, jak ti zní chilli čtvrtek?“
„Hrozně.“ „Tak večerní salsa?“
„Večerní salsa?“
„Tanec, nebo čipsy a guacamole?“
„To je fuk. Hrozný.“
Nevěřil jsem svým vlastním uším. Začalo to ve mně vřít.
Chtěl jsem mu vyčíst, že je to pod mou úroveň.
Ale kousnul jsem se, protože kdybych vystartoval,
měli by mě za problémovýho.
Nechtěli by se mnou dělat a už bych nemusel dostat další šanci.
Když se mě někdo ptá, co vedlo k mýmu úspěchu,
talent, trpělivost, odvedenej výkon, to dá rozum.
Ale málokdy říkám, že je třeba něco obětovat.
Tehdy jsem musel učinit oběť.
Spousta lidí si myslí, že ví, co to znamená,
ale dokud to nezažijete, nemáte tušení.
Já musel obětovat svou hrdost.
I když jsem měl sto chutí se do něj pustit,
akorát bych si pod sebou podříznul větev.
Věděl jsem, že až mě uvidí na pódiu,
budou mě chtít zase a začnou se ke mně chovat jinak.
Takže jsem to musel s hořkostí polknout
a dát chilli čtvrtku zelenou.
Byl jsem z toho přešlej.
Netušil jsem, jestli to tak mají všichni začínající komici,
nebo jsem unikát.
Nedalo mi to spát. Musel jsem to vědět.
Nemohl jsem si to z mobilu vygooglit, protože to tehdy prostě ještě nešlo.
Tak jsem šel před ten klub, kde byl odpaďák se všemi těmi plakáty.
Jeden jsem vytáhnul a našel na něm rozpis nadcházejících akcí.
Akorát mě to naštvalo,
protože tam vždycky byla jen fotka, jméno a působení v televizi.
Žádný hloupý přezdívky, tematický večery a další kraviny.
Nic takovýho.
Nechápal jsem, proč mě prodávají přes chilli čtvrtky.
Řekl jsem si, že najdu dalšího komika, který je tak trochu moje krevní skupina.
Jestli mi rozumíte.
Jenže jsem našel akorát
jistýho chlápka jménem George Lopez.
Upoutávka na něj obsahovala fotku, jméno
a dole zmínku „známý z ABC“.
Nic víc.
Nebylo tam „George Lopez, co se rád se prohání na oslovi“,
„George Lopez, co jí burrito oběma rukama“,
„George Lopez, co přeskočil pohraniční zeď“. Ne.
Proč mi to teda dělají?
No nic, napadlo mě, že se ještě mrknu, jak propagujou černošský komiky.
Ale i v jejich případě to dělali úplně stejně.
Fotka, jméno, televize. Hotovo.
Pokud teda nešlo o show, v rámci který jich vystupovalo několik.
Když to bylo vystoupení tří a více černošských komiků,
dali mu chytlavej název.
Něco jako Urban Night,
Apollo Night, Def Jam Comedy Night,
BET Comedy Night, Black-ish Comedy Night.
Ale dál nešli.
Ne jako v mým případě.
Žádný pončový pondělí, úterní úpal,
sombrerová středa, chilli čtvrtek,
piñatovej pátek ani sobotní siesta. Ne!
To by si u černocha nedovolili.
Nelákali by vás na pobožný pondělí,
úterní úplet, spirituální středu,
černej čtvrtek,
pastorskej pátek, soulovou sobotu
ani násilnickou neděli.
A u bělochů to nehrozí už vůbec.
Já ten vtip dořeknu.
A víte, proč se můžete smát, aniž byste se báli, co ze mě vypadne?
Říkal jsem to hned na začátku.
Přišel jsem vás bavit, ne urážet.
Chci si utahovat ze všech a v první řadě sám ze sebe.
Navíc...
to stejně nehrozí.
Na plakátu nikdy neuvidíte pondělní polku, úřednický úterý,
saunovou středu ani čtvrteční čistku.
„A dost, Fluffy, tohles už fakt přehnal!“
„Jmenuju se Dustin a tady končí sranda!“
„Krucifix, jsem z Davie.“
Příště buď zticha.
Takže...
Před začátkem se mě vzadu Martin ptal:
„Budeš říkat tu historku s plakáty z klubu The Improv?“
Tak mu říkám: „Asi bych měl, Martine. Měl bych ji odvyprávět.“
„Můžu jednu poznámku?“
„Jasně, povídej.“
„Uvědomuješ si, že celý ty roky, co vyprávíš tu historku
o tom, co se v tom klubu dělo,
jsi ani jednou jedinkrát
ten týden nedokončil?“
Tak říkám: „Ale ty přece víš proč, ne?
Zlatý pravidlo komedie.
Člověk musí vždycky končit s největším smíchem.
Lidi se nejvíc smějou čtvrtku, tak končím čtvrtkem.“
A Martin na to: „Já vím, chápu to, ale takhle jsou běloši ochuzený.“
To mě nikdy nenapadlo.
Páteční puč.
Stanná sobota.
A nedemokratická neděle!
Bavíte se ještě?
To jsem chtěl slyšet.
Lidi, co se smějí a nejsou naštvaný ani uražený.
Neberou si to osobně.
A teď něco pro těch pět, co mě ještě včera neznali:
Tohle...
je pro vás.
Zastavil mě polda,
když jsem odjížděl autem od donuterie Krispy Kreme.
Špatně jsem odbočil. Rozptylovala mě krabice donutů, kterou jsem vezl.
Těšil jsem se: „Za chvíli vás zdlábnu!“
Tak jsem špatně odbočil.
Po chvíli.
Ten polda furt nikde, tak mi to nedalo.
Dal jsem si tu krabici na klín, otevřel jsem ji a...
A když jsem si chtěl nacpat držku, ten polda dorazil k okýnku
a pravil: „Víte, proč jsem vás zastavil?“
Tím si naletěl. Zvednul jsem tu krabici a říkám:
„Páč jste je cítil.“
Fluffy!
Teď se asi divíte, proč jsme to zase pauzli.
Jen bych rád řekl, že většina komiků by už
začala s děkovačkami a loučením,
shrábla peníze od Netflixu a čekala na další šanci.
„Prosím, brnkněte mi.“ Ale tenhle chlápek je z jinýho těsta.
Však je to taky Mexikánec.
My přesčasy milujem.
Díky, že vás pořád baví vtip, který vyprávím už dobrejch 20 let.
Taky jsem na vás vyrůstal.
Mám úplně husinu...
Dívejte.
To byla nádhera.
Taky vás mám rád. Myslím to vážně.
Děkuju vám.
Díky.
Vím, že mám fanoušky, ale o tomhle se mi ani nesnilo.
Neznám jinýho komika s tak milujícím a věrným publikem.
Děkuju mockrát.
Ještě nikam neodcházím, protože mám pořád co říct.
Jen jsem vám chtěl poděkovat.
Díky.
Když jsem v roce 1997 se stand-upem začínal,
mohl jsem svý komediální umění předvádět tak akorát
po barech.
A šlo o pěkný pajzly.
V jednom takovým jsem kdysi poznal Martina.
Vystupovali jsme v Montebellu v Kalifornii.
Člověk musel s publikem svádět boj.
Byl tam totiž šílenej hluk.
Běžely tam televize, lidi popíjeli, kouřili, dělali všechno možný,
jenom neposlouchali.
Museli jste do toho šlápnout a rychle je rozesmát.
Jeden večer si mě nějakej komik vzal bokem a začal: „Ty, mladej...“
To oslovení se mě dotklo.
„Už můžu pít!“
Bylo mi asi 21 let, a i když jsem si připadal dospěle,
nebyl jsem.
Vůbec ne.
Štvalo mě, že mi mluví do duše. Ptal se: „Můžu ti dát radu?“
„Co si o sobě myslí? Jsem vtipnější než on.“
To mi běželo hlavou Byl jsem tehdy ještě spratek.
Fakticky.
K mýmu vlastnímu překvapení ze mě vypadlo:
„Jasně. Poslouchám.“
Stál jsem a on začal: „Poslyš,
na pódiu působíš jako sympaťák a to se jen tak nevidí.
Dám ti jednu malou radu.
Když vynecháš sprostý slova
a omezíš ty perverzní řeči,
myslím, že tě čeká dlouhá kariéra.“
S těmi sprostými slovy mi to dneska dvakrát ujelo.
Ne, vlastně třikrát. Třikrát.
Ale snažím se. Počítám si to a dost jima šetřím.
Navíc jsme dneska v kasinu.
Když prohrajete všechno, co máte, přece neřeknete: „Kruciš.“
Sami jste taky nadávali.
„Kdy už to do prdele začne?“ Jo, slyšel jsem vás.
Nejsem hluchej.
Moc dobře jsem slyšel!
Ale to je jedno.
Dal mi teda tuhle radu.
Abych přestal nadávat a nechal perverzností.
Nevím, proč jsem ho poslechl, ale musím mu dát za pravdu.
Najednou se o mě všichni prali.
Objednávali si mě na vejšky, střední, do kostelů, na poutě.
A pak přišla bomba...
kasina.
V tý době mohli v kasinu vystupovat jen ti nejslušnější.
Ale to už je dávná historie.
Dneska je hlavní, jestli se dobře prodáváte.
Ostatní jde stranou.
Tehdy to mohla dělat jenom hrstka lidí. A já byl jedním z těch šťastlivců.
Pamatuju si, že si mě objednali
do kasina jménem Morongo v Jižní Kalifornii.
Stál jsem v zákulisí
s dámou, která si mě objednala. Ptala se: „Takže žádné sprosťárny, jo?“
„Ne, nebojte.“
„Žádné perverznosti?“ „Ani jediná.“
„Tak hodně štěstí.“ Byl jsem tam sám, bez předskokanů.
Z repráku se ozval hlas uvaděče:
„Dámy a pánové, přichází komik Gabriel Iglesias.“
Naběhnul jsem tam.
A urazil jsem všechny příchozí
do pěti sekund.
Bez jedinýho sprostýho slova.
Dvaadvacetiletej floutek nastoupí na pódium
a přivítá diváky slovy:
„Čau, lidi. Jsme v normálním kasinu, nebo v tom indiánským?“
Vám to hned docvaklo.
Mně tehdy ne.
Nedošlo mi to, protože jsem tehdy ještě neměl TikTok.
Získal jsem životní zkušenost, kterou nikdy nezapomenu.
Jen jsem to dořekl a celá první řada,
ve který seděli představitelé indiánských kmenů z kasina,
se zvedla a jeden z nich mě tam přede všema pohlásil.
„Hej, tak už se nám neříká! Teď jsme domorodí Američané.
Mějte trochu úcty!“
„Ježiši. Pardon. To jsem nevěděl.“
Nejradši bych se na místě propadl.
Naštěstí jsem měl ještě druhý vystoupení. Odbila desátá a já šel na pódium.
Nepotřeboval jsem tisíckrát opakovat, že jsem to podělal.
To jediný ponížení před celým publikem
bohatě stačilo.
Zostuzení je totiž metla lidstva.
Věřím, že je to dobrá věc.
Minimálně v případě, kdy to děláte s dobrým úmyslem.
Jestli chcete, aby se někdo poučil, zostuďte ho.
U mě to zabralo.
Stačilo jediný ponížení.
V deset jsem nastoupil a byl jsem jako vyměněnej.
Spustil jsem: „Dámy a pánové, než začnu, rád bych poděkoval
všem domorodým Američanům, kteří dnes dorazili.
Děkuji vám za příležitost vystupovat ve vašem kasinu.
Snad se budete dobře bavit.“
Už jsem se radoval.
Vtom se vzadu zvedl někdo jinej
a zařval: „Hej, to Američanům vynech. Stačí domorodým.“
„Fajn!“
To byla síla. Zůstalo to ve mně.
Vyděsil mě.
Přišlo další vystoupení v kasinu:
„Rád bych přivítal všechny domorodé, co jsou tu s námi.“
A někdo zařval: „Jsme původní obyvatelé!“
To mě poser.
Počtvrtý.
PRAKTICKY VZATO POPÁTÝ
HNIDOPICH V PUBLIKU
Postupem času jsem měl možnost vystupovat po celých Spojených státech
a pak přišla první show v Kanadě.
A kde jinde
než v kasinu.
Dodneška se tam vracíme. Caesars ve Windsoru v Ontariu,
přes řeku od Detroitu v Michiganu.
Bohužel jsem záhy zjistil, že v Kanadě
existuje ještě úplně jinej výraz pro označení... lidí,
kteří tam žijí odnepaměti.
V Kanadě si říkají
První národy, ale to já nevěděl.
Kanada mě vykolejila tak, že jsem řekl: „Domorodí Američané.“
Hlavně že nejsem v USA, co? No nejsem blbej? Pendejo, já vím.
Naštěstí si mě někdo vzal bokem a vysvětlil mi, čeho jsem se dopustil.
Ještěže jsem měl druhou show.
Odbila desátá a já spustil:
„Než začneme, rád bych přivítal všechny přítomné zástupce Prvních národů.“
Vtom jeden chlap zařval: „Jsme indiáni!“
A z první řady se ozvalo:
„Hlavně neplést s Indy.“
„Indové nejsou indiáni!“
Kanada je vždycky zážitek.
Jednou jsme vystupovali v tom samým kasinu.
Kdykoliv teď vyjíždíme mimo USA,
byť třeba jen do Kanady nebo Mexika,
Martin se publika jako první ptá:
„Máme tu nějaký Američany?“
Protože ať vystupujem kdekoliv, vždycky jich pár dorazí.
A tak i ten večer Martin nastoupil a zeptal se:
„Máme tu nějaký Američany?“
Aniž by věděli, že o pár hodin dřív
se ve velkým sálu toho kasina
konal výroční večírek jedný americký společnosti
z Detroitu, ležícím na protějším břehu.
Všichni z toho večírku už od pravýho poledne popíjeli.
Měli pěkně nakoupeno. A ten, kdo to celý plánoval,
nejspíš chtěl zakončit večírek špetkou smíchu.
A tak vykoupil všechny lístky na moje vystoupení
a dal je zaměstnancům tý firmy.
V sedm hodin se tam všichni navalili,
usadili se a vtom vyšel Martin a zeptal se: „Máme tu nějaký Američany?“
A místo obyčejnýho: „Jo!“ „Jupí!“ „Tady!“
se ozvalo...
Byli tak zlitý, že začali skandovat:
„USA.“
Slyším to ze šatny a nechápu: „Proč jsme se sem táhli?
Stačilo jet do Detroitu.“
Musel jsem běhat po úřadech. „To snad není pravda!“
O přestávce za mnou Martin přišel
a říká: „Kámo, nevím, jestlis to slyšel...“
„Slyšel.“
„Možná to nějak zmiň.“ „Neboj se.“
Takže jsem pak během svýho vystoupení řekl:
„Doneslo se ke mně, že tu dneska máme pár Američanů.
Je to tak?“
Co myslíte...
Spustili zase.
„USA!“
Pak to polevilo a ozvalo se: „Amerika.“
Pokračuju: „Dámy a pánové, uvědomujete si, co se právě stalo?
Tohle se zapíše do dějin.“
Lidi v první řadě se divili: „Co prosím?“
Tak opakuju: „Tohle se zapíše do dějin.
Koho by napadlo, že se jednou dočkáme dne,
kdy se tisíce, tisíce, tisíce a tisíce
Američanů vydají za hranice...
aby viděli Mexičana?“
Děkuju vám, že už 27 let tohohle Mexičana podporujete.
Miami, mám vás moc rád. Děkuju pěkně.
Hezkej zbytek večera.
Díky.
Fluffy!
PRO RISU
Tvé jméno znamená španělsky smích
a ten miluje každý komik nade vše na světě.
Vážně jsi byla moje největší láska.
Budeš mi navždy chybět.
Překlad titulků: Vojtěch Tuček