Fluffy!
Manner! Se lige den menneskeskare. De går totalt amok over den gut.
Hvem er han? Hvorfor kammer de helt over?
Vi må nok hellere gå tilbage til begyndelsen og finde ud af det.
Klipper, vil du være sød at føre os tilbage til begyndelsen?
Du er vist gået lidt for langt tilbage.
Okay, jeg er med. Den sidste Special optaget på et stadion.
Mexicos Taylor Swift her.
Okay. Du er gået li... Hallo? Det er langt...
Du er gået...
Godt, så. Meget morsomt, klipper. Meget morsomt.
Det var ikke det, jeg mente med "begyndelsen".
Men hvor lang er den Special egentlig?
1 TIME OG 38 MINUTTER
Okay. Så spoler vi bare det stykke tilbage og giver folk noget at snakke om.
Fluffy!
LEGEND OF FLUFFY
Fluffy!
Så er vi sgu i Miami!
Ja. Miami. Kun her kan jeg slippe afsted med det tøj her.
Den går ikke i LA.
"Jeg er blind!"
"Det er for meget."
Jeg er Mexicos svar på DJ Khaled, ikke sandt?
Når nu vi er her, vil jeg gerne takke
profilen Only in Dade. Tusind tak.
Man ved det, hvis man ved det.
Og I ved det vist.
Og mine venner i La Carreta for al maden. Så...
Ja!
Sådan!
Før vi går i gang, vil jeg gerne takke Hard Rock Hotel and Casino
for at give mig mulighed for at optage en Special her.
Ingen andre entertainere har lavet en Special her før.
Det er første gang i aften.
Det var ikke Rolling Stones eller Eagles.
De stolede på, at en komiker
kunne gøre det her.
Det siger jeg tak for.
Bor nogen af jer andre her også på Hard Rock?
Det gør jeg også.
Det er et smukt hotel.
Det siger jeg ikke, bare fordi jeg bor gratis.
Man ved det er et godt hotel og kasino, når man tænder tv'et på værelset,
og de har deres egen video.
Bor man her og tænder tv'et, ser man det her:
"Velkommen til Hard Rock Hotel and Casino.
Du kan spille døgnet, ugen og året rundt."
Jeg tænkte: "Hvorfor kan jeg ikke få øjnene fra det?"
Så tænkte jeg på,
hvorfor de ikke gør det samme ved spilleautomaterne?
Folk spiller jo allerede uhæmmet, så hvorfor ikke gå hele vejen?
Man går hen til en lille maskine og putter penge i.
"Bliv ved." "Jeg bliver ved!"
Folk går forbi. "Hvad laver du?"
"Prøver at få jackpot!"
Ja, mand. Jeg vil starte showet med et spørgsmål.
Sådan er comedyshows normalt ikke, men jeg starter med et spørgsmål.
Spørgsmålet er:
"Hvem herinde har aldrig hørt om mig før i aften?"
Fem.
To. Fem. Okay. Til jer fem vil jeg bare sige undskyld.
I var spændte, I så billetten med efternavnet, og så kom jeg ud,
og I tænkte: "Enrique har lagt sig ud."
Jeg spørger kun om, hvem der aldrig har hørt om mig før,
for hvis I har, så ved I, hvilken slags show jeg laver,
og I ved, hvilken slags show jeg ikke laver.
Jeg vil ikke fortælle jer, hvem I skal stemme på eller ej,
om I skal vaccineres eller få en abort. Det er ikke mit bord.
Er I allerede fornærmede, missede I pointen.
Jeg siger bare, hvad jeg ikke gør.
Jeg er her for at underholde, ikke fornærme, okay?
Vi vil gøre grin med alle og begynder med mig.
Men I skal vide, at vi lever i en anden tid nu.
Jeg har gjort det her længe
og har altid troet, at så længe jeg er flink,
burde alt være fint, men tiderne har ændret sig meget.
Det er mit 27. år nu.
27 år som komiker.
Og i de 27 år har jeg aldrig haft problemer.
Da jeg begyndte i 1997, var jeg glatbarberet,
og jeg havde hår.
Ja. Se lige jer: "Hvad skete der?"
Vaccinen, selvfølgelig.
Det er bare gas! Undskyld, Florida. Det er bare gas.
Jeg sagde "vaccinen", og nogle her tænkte: "Jeg sagde det jo."
"Jeg siger jo, han sagde det."
Nogle af mine venner siger:
"Mand, du tjener penge nu, så hvorfor får du ikke en hårdims?"
"Hvorfor det?"
"Nogle kvinder vil have en fyr med hår."
"Fedt for dem."
Det er ikke løgn. Jeg har datet kvinder, der understregede, at hår var vigtigt.
En sagde direkte: "Jeg vil kunne køre mine fingre igennem dit hår."
Ja! Jeg sagde: "Hvis du går langt nok ned...
...får du det ønske opfyldt.
Du nævnte ikke, hvor det skulle være.
Vil du have hår, pelos, er jeg klar."
Jeg har været komiker i 27 år,
og i de 27 år har jeg set
mange komikere komme og gå.
Jeg er taknemlig for, at vi i al den tid
har formået at holde et vist niveau.
Så jeg tror, vi gør noget rigtigt.
Det virker sært, for nu føler jeg, at man skal passe meget på.
Man skal passe ekstra meget på. Efter 27 år som komiker
er jeg nu begyndt at høre folk sige ting, jeg aldrig har hørt før.
Folk er begyndt at sige ting som:
"Fluffy, jeg har set dig, siden jeg var barn."
Det er et kæmpestort kompliment, for det betyder ikke alene,
at du er fan, men også engageret.
At du har fulgt min karriere i meget lang tid.
Første gang I så mig optræde, var nogle af jer kun børn.
Og nu sidder nogle af jer her i aften
med jeres børn.
Så jeg vil bare sige tak for alle de mange års tillid,
og at I fortsat kommer for at se showet.
Det betyder meget.
At nogen siger, de har set mig, siden de var børn,
er et af de smukkeste komplimenter, en entertainer kan få.
Og efter noget terapi forstår jeg nu, at det er det, det betyder.
Helt ærligt, første gang nogen sagde, de havde set mig, siden de var børn,
anede jeg ikke, hvordan jeg skulle tage det.
Jeg kunne ikke håndtere det,
for ingen har lyst til at føle, at de er ved at blive gamle.
Så første gang var jeg sådan...
Anden gang tænkte jeg: "Køb en hat."
Tredje gang accepterede jeg det og sagde:
"For mange år siden, da jeg begyndte, var alt dette åbent land,
så langt øjet rakte.
Det var en anden tid, og..."
Jeg ved ikke, hvorfor min gammel-stemme er hvid.
Sådan er han bare.
Jeg prøvede en mexicanske stemme, men han tages ikke alvorligt.
"Rend mig! Vi var på ranchen og blev bedt om at skride, sgu. Livet er hårdt."
Men tiderne ændrer sig, reglerne ændres, så jeg ved ikke, hvor længe det her går.
Nu skal I høre, hvad jeg oplevede, og hvorfor jeg nævner det.
Jeg lavede en podcast.
Før jeg gik ind i studiet, talte jeg med produceren udenfor.
Hun var spændt og glad og sagde:
"Gabriel Iglesias, dejligt, du ville komme. Det er så fedt.
Før du går ind, bad værten mig om at spørge dig om noget før interviewet."
Jeg sagde: "Fyr løs."
"Okay. Hvad identificerer du dig som?"
Jeg vidste ikke helt, hvad jeg skulle svare.
Jeg er 47 år. Jeg anede ikke, hvad jeg skulle sige.
Jeg sagde: "Sulten, vel nok." Altså...
"Jeg træt, søvnig og nedtrykt på tirsdage."
Hvad vil du have, jeg skal sige?"
Sagen er den,
at jeg vidste, hvad hun prøvede at spørge om.
Jeg ville bare ikke indblandes i en samtale om noget,
der absolut intet har med mig at gøre.
Det var... Ja.
Det føltes som et trickspørgsmål, for uanset hvad jeg svarede,
ville jeg komme til at stå i en akavet situation.
For jeg har det sådan: "Lad mig nu bare være sjov."
Men nu om dage kan man ikke bare lade være med at besvare spørgsmålet,
fordi tavshed anses som et problem.
Jeg beklager, hvis mit manglende svar anses som et problem.
Jeg voksede op i en tid, hvor man konstant blev bedt om
at passe sin egen butik.
Jeg prøver bare at blive på min egen banehalvdel.
Vi fik også konstant at vide,
at vi altid skulle respektere de ældre.
Og uanset hvilken generation man kom fra,
var det i det mindste noget, vi altid var enige om indtil nu.
Nu betragtes ældre som et problem.
Det er de også.
Og jeg er med på, at nutidens unge står med teknologien i hænderne
og kan google nærmest hvad som helst,
men man kan ikke google livserfaring.
Har jeg ret?
Det kan man ikke. Man kan ikke downloade nød eller fiasko.
Man kan ikke downloade de oplevelser, der gør en til et bedre menneske.
Så derfor valgte jeg
at blive på min egen banehalvdel og fyre vitser af, da pigen spurgte mig.
Hun blev meget ophidset og meget fornærmet.
Da jeg fyrede vitsen af,
sagde hun: "Det er ikke det, jeg mener. Hvad er dine pronominer?"
" Hvad?"
"Hvad er dine pronominer? Er du måske en de eller dem?"
"En de?"
"Eller en dem?"
"Hvor fed er jeg?
Hvornår holdt jeg op med at være en den?"
Jeg åd mig åbenbart til at være i flertal. Sådan må det være.
Jeg har fundet ud af, at på trods af gode intentioner
og forsøg på at være cool kan man ende i en klemme.
Nu skal I høre, hvad jeg mere har oplevet.
Jeg var på McDonald's.
Det var ikke vitsen, men okay.
I tænker: "Det her bliver godt." Nej!
Jeg var på McDonald's nær mit hus.
Det er faktisk en 2-i-1.
Det er en McDonald's på hjørnet og samtidig en tankstation.
Jeg har en stor SUV, der tager lidt tid at fylde op,
så jeg tænkte: "Jeg køber lige nogle nuggets med."
Jeg gik ind på McDonald's og kunne ikke undgå at bemærke
en hjemløs familie, der sad udenfor.
De havde ikke noget skilt.
De bad mig ikke om penge, men det var helt tydeligt.
Man kunne se, at den stakkels familie havde nogle problemer at kæmpe med.
Jeg gik ind og tænkte:
"Jeg behøver ikke noget at spise. Det er bare blevet en vane."
Jeg gik ind og tænkte:
"Jeg køber noget mad til familien. De har også børn."
Så jeg bestilte, og ekspedienten sagde: "Ellers andet?"
"Nå ja. Har I vådservietter?"
"Hvabehar?" "Vådservietter til at tørre hænder i."
"Du må meget gerne benytte toilettet. Du kan få adgangskoden."
"Nu skal du høre. Det er ikke til mig, men til den hjemløse familie lige udenfor.
Jeg vil sikre mig, at børnene kan tørre fingrene af, før de spiser.
Den mad, jeg har bestilt, er til dem."
Mens vi talte...
Tak.
Mens vi talte, lyttede lederen på McDonald's
til vores samtale og tog over.
Hun var vildt nysgerrig: "Undskyld, jeg kunne ikke undgå at høre det.
Sagde du, at maden her er til familien udenfor?"
"Ja. Jeg håber, det er okay."
"Nej, det er helt fint.
At give mad til sultne mennesker er helt klart i orden,
men det, du lige kaldte dem...
...er ikke i orden."
"Hvad kaldte jeg dem?"
"Du sagde...
...hjemløse."
"Men det er de jo. Kig, for fanden!
Han slikker på vinduet."
"Det ord må man ikke bruge mere. Det anses for stødende."
Hvem har klaget?
"Godt, hvis jeg ikke må bruge ordet 'hjemløs' mere,
hvad skal jeg så sige i stedet for 'hjemløs'?"
"Det nye politisk korrekte udtryk er faktisk 'uhuset'
for personer, der står i sådan en uheldig situation."
"Det er vel løgn?"
"Nej, det er sandt, og sænk venligst stemmen."
"Hvordan skal jeg sænke stemmen, når du siger noget så latterligt?"
"Mener du, det er latterligt, er du tydeligvis en del af problemet,
ikke løsningen."
Jeg havde lyst til at vise dem ghettostilen.
Jeg havde virkelig lyst til at vise dem ghettostilen.
De skulle have Hialeah-ghettostilen at mærke.
Jeg elsker dig, Fluffy!
Tak til jer fra Hialeah.
Jeg havde lyst til at skælde hende ud
i ghettostilen, men kunne ikke, fordi det er min stam-McDonald's.
Er I med? Jeg vil helst ikke have karantæne.
Der er langt til den næste, og benzin er dyrt, så nej.
Jeg så på hende og sagde: "Er det sådan vi leger, så gør vi det.
Fra nu af
er jeg ikke længere fed.
Ifølge dig er jeg nu 'umotioneret'."
Hun kiggede på mig og sagde: "Det er jo latterligt."
Jeg så på hende og sagde: "Jaså?
Synes du, det er latterligt, er du tydeligvis en del af problemet,
ikke løsningen."
Jeg tog min mad og gik ud.
Anden halvdel af historien: Jeg gik hen til familien
og gav maden til moren."
Moren var rigtig sød.
Hun var bare glad for, at nogen tænkte på hende og børnene.
Hun blev meget rørt og sagde: "Jeg vil bare sige tak.
Du aner ikke, hvad du har gjort for os. Det betyder virkelig meget. Tak."
Og jeg måtte selvfølgelig bare spørge.
Jeg sagde:
"Er I okay?"
Jeg ved godt, hvad I troede.
Nogle af jer tænkte: "Lad være!"
Jeg gjorde det, derfor er vi her.
Jeg spurgte hende: "Er I okay?"
Hun sagde: "Nej, vi er desværre ikke okay. Vi har været hjemløse i fire dage nu."
Så sagde jeg: "Øh...
Jeg ved ikke, om du ved det...
...men..."
Jeg rettede hende ikke.
Jeg er ikke et røvhul, så jeg rettede hende ikke.
Det er det, jeg mener.
Trods ens gode intentioner nu om dage
kan folk tage det, man siger eller gør og fordreje det, så man fremstår skidt.
Det burde ikke få negative konsekvenser at være venlig og prøve at hjælpe,
eller at ville gøre det rigtige og udvise omsorg.
Men vi er stadig så opslugte af ordet "ansvarspådragelse",
at vi af og til glemmer at være lidt menneskelige, og det er uheldigt.
Jeg prøver ikke sige, hvad I skal mene,
jeg fortæller bare, hvad jeg har tumlet med,
og er her for at aflægge rapport.
Sagen er den for mig efter 27 år som komiker,
at hver gang jeg går ud ad døren,
er jeg fluks i rampelyset.
Forstået på den måde, at hver gang jeg forlader huset,
er der en lille risiko for, at jeg ender i nyhederne.
Her er et eksempel.
Fortalte Martin Moreno, at han faldt ned fra scenen i showet?
- Ja. - Okay. Fint.
Til seerne hjemme: Martin faldt tidligere og fortalte om det.
Det så I ikke, for jeres abonnement dækker ikke alt.
Ja.
Se første halvdel på Prime. Det er vist på Prime.
Så kan I komme tilbage og se resten her.
Kort fortalt lavede vi et show i Phoenix i Arizona,
og Martin faldt uheldigvis ned fra en scene i den højde her
og brækkede foden.
Det utrolige ved Martin er, at han rejste sig
og løb fuld af adrenalin op på scenen igen og optrådte,
og han blev så kørt på hospitalet, da han var færdig på scenen.
Han er professionel.
Det er seriøst en prof.
Stor respekt herfra, for havde det været mig...
Var jeg faldet ned,
havde personalet tænkt: "Hvad med fansene?"
"Pyt med dem."
"Hvad skal vi sige?" "Refusion."
Men forskellen er, at Martin måtte fortælle, at han faldt,
ellers vidste I det ikke.
Jeg så ham i øvrigt falde.
Han kom ind og snublede over en ledning backstage,
kom sådan frem fra scenetæppet, og så var det bare... Martin!
Kvinderne på forreste række sagde:
"Han faldt for mig."
Godt, I griner.
Jeg sagde det i aftes, og en fyr sagde: "Nårh."
Jeg sagde: "Hvorfor?" "Det var jo din ven."
"Præcis. Derfor gør jeg grin med ham."
Det, der kendetegner et ægte venskab, er, at man kan sige
virkelig lede ting om hinanden.
Fordi man ved, det ikke er oprigtigt ment.
Og tror I ikke, at hvis jeg var faldet ned fra scenen
i stedet for Martin, så havde han gjort grin med det?
Det havde han helt klart gjort.
Han havde sagt: "Jeg så Fluffy hoppe derudad."
Og man ved bare, det ender i nyhederne.
Falder jeg ned i aften, står medierne her inden for en time.
"Vi sender live fra Hard Rock Hotel and Casino,
hvor myndighederne mener, at Fluffy mistede balancen.
Tom er inden for på stedet og kan fortælle os mere."
"Nemlig, Jim. Jeg står her på Hard Rock Hotel and Casino
i den sal, hvor Fluffy tilsyneladende røg rundt.
Det er stadig uklart, hvad der skete.
Vi har dog talt med myndighederne, som kom med denne udtalelse:"
"Hold da kæft!"
"Det er stadig uklart, om scenen var usikker,
men vi talte med vagterne, som sagde følgende:"
"Jeg så sgu det hele, okay?
Fluffy faldt og ramte hårdt.
Jeg har kun set så mange hvide græde til en Taylor Swift-koncert.
Det var grumt.
Det var grumt, og så i Miami. Det er jo vildt!
Han sårede flere cubanere end Castro."
Sådan ryger man ud. Det er min pointe med det her.
Jeg kom for nylig i nyhederne.
Uden at afsløre for meget
kommer der snart et afsnit af Family Feud, som jeg er med i.
Ja.
Det er kendisudgaven, så er Fluffy og Fluffys familie
mod Fat Joe
og hans familie.
Ja. Det er Fat Joe mod Fluffy,
fordi producerne åbenbart har virkelig god humor.
Jeg fik fløjet noget familie hertil fra Østkysten for at deltage.
Showet gik godt. I finder senere ud af, hvem der vandt.
Pointen er,
at dagen efter sagde min søster, som var fløjet hertil
for første gang meget længe: "Kan vi tage i Disneyland?"
Jeg sagde: "Selvfølgelig."
Så hende, hendes mand Gordy og jeg tog i Disneyland.
Vi prøvede et par forlystelser, og der vil jeg pointere,
at det ikke kom i nyhederne.
I aftes sagde en: "Fordi han kunne være der."
Nej!
Nogle mennesker, altså.
Vi prøvede Cars-forlystelsen i California Adventure,
og halvvejs igennem standsede bilen på sporet.
Min søster så på mig og sagde: "Er det meningen?"
"Nej, der var dækning for checken, så vi bør komme i mål.
Vi har betalt. Det bør virke. Det er..."
Det tog personalet omkring 20 minutter at få os ud af bilen.
Vi sad altså udendørs i solen i 20 minutter.
Det er fint for mig, fordi jeg er brun i huden.
Jeg kan godt være i solen i 20 minutter.
Min søster er dobbelt så mørk som mig. Hun ligner sgu nærmest en apache.
Eller en azteker. Altså...
Men hendes mand er fra Minnesota.
Han var døden nær.
Det kender man jo. Så...
Mens vi sad i bilen og ventede på, at personalet fik os ud af den,
gik det op for dem, der stod i kø, at forlystelsen var blevet standset.
Fra selve forlystelsen kan man se køen.
Folk i køen så bilen på sporet
og fik så øje på,
hvem der sad i bilen.
Pludselig trak folk deres mobiltelefoner frem,
og da vi forlod Disneyland,
havde TMZ allerede sendt historien, hvilket I kan google, hvis I vil.
TMZ sendte historien, før vi tog derfra.
Der stod: "Fluffy fanget på LA-motorvej i Disneyland."
Jeg syntes, det var sødt og fjollet og sjovt og okay.
Til jeg læste kommentarerne.
Nogle mennesker...
...er nogle røvhuller.
En kvinde skrev:
"At man er høj nok til forlystelsen betyder ikke, man er lille nok."
En fyr skrev: "Bilen blev træt."
En anden fyr skrev: "Du er mexicaner. Fix den dog."
Den fyr var Martin. Så...
Nå, men...
Før det har vi været i de internationale nyheder.
Nogle af jer husker det måske.
Gutterne og jeg var involveret i en nødlanding.
Jeg havde hyret et privatfly,
fordi pengene fra min seneste Netflix Special endelig var gået ind,
og jeg følte mig styrtende rig,
men kun det styrtende passede.
Vi har aldrig oplevet værre turbulens i vores 27 år som komikere.
Jeg har oplevet værre turbulens.
På et tidspunkt gjorde flyet sådan.
Jeg gjorde sådan.
Det mest skræmmende var at se mine hunde flyve op fra sædet.
Heldigvis klarede vi det og landede sikkert.
Det kom ikke i nyhederne.
Det, de fortalte om, var, at da vi skulle lande,
og flyet ramte jorden, gled det af landingsbanen,
fortsatte 200 meter og endte på en mark.
En mark.
En mark!
Det er langt ude!
Hvor hårdt jeg end arbejder...
...for at bryde stereotyper...
...endte en flok mexicanere på en mark. Sådan gik det.
Sådan beskrev TMZ det: "Mexicanere fundet på mark."
I film ved piloterne altid som de første,
når der er problemer,
og i film er piloterne altid så venlige
at fortælle passagererne det.
De elsker at høre deres egen stemme. Tager mikrofonen:
"Dette er jeres kaptajn. Vi vil nu opleve lidt turbulens.
Hvis I vil spænde sikkerhedsselerne, sker der ikke noget. Godt..."
Ved ustabilitet ved man, det kommer:
"Dette er jeres kaptajn.
Nogen ombord har spist mexicansk mad, så flyvningen bliver lidt ujævn.
Vi fik lidt fastfood. Husk at beholde sikkerhedsselerne på.
Vi vil måske opleve... Der kom lige lidt der.
Jeg vender tilbage, når jeg har fået..."
Styrter flyet: "Bered jer på kollision! Hold godt fast! Vi brager ned!"
Vores pilot...
...ikke et ord.
Vores pilot sagde intet, før flyet stod helt stille.
Så måske et minuts tid senere gik cockpitdøren op,
og han stak hovedet ind og sagde: "Er I okay?"
Jeg tænkte:
"Min chihuahua er i en kopholder. Jeg er ikke okay."
Det var skræmmende,
men selvom vi var involveret i en nødlanding
og troede, at vi skulle dø, er jeg taknemlig for den oplevelse.
Tro det eller ej.
Det er jeg, fordi det mindede mig om, hvor dyrebart livet er,
og hvor hurtigt tingene kan ændre sig.
Det skal vi mindes om nu og da. Vi skal lige rystes lidt for at huske:
"Det her er noget særligt. Det er vigtigt. Nyd det. Mor dig."
Resten af dagen efter landingen kunne intet i hele verden
have fjernet den skønne følelse ved at trække vejret og være i live.
Intet!
Derfor er jeg taknemlig for dårlige oplevelser.
Jeg mener, at dårlige oplevelser er godt, fordi vi har brug for balance i livet.
Vi har brug for dårlige oplevelser for virkelig at værdsætte de gode.
Alle dage kan ikke være ens.
Der er nødt til at være bal...
Misforstå mig nu ikke.
Der kan være for mange dårlige dage i træk, og det stinker.
Det var det, der skete for mig.
Efter nærdødsoplevelsen tog jeg hjem.
Jeg kom hjem og opdagede, at nogen var brudt ind i mit hus.
Ja! Jeg tænkte: "Det er bare løgn! Overlevede jeg bare for at se det pis?"
Grunden til, at I ikke har hørt om det før, er,
fordi betjenten på sagen sagde, at jeg ikke må tale om det.
I Californien.
Hvis fyren, der brød ind hos mig, er her i aften, så "godt gået".
Godt gået. Det er sgu stil.
De brød ind hos mig, og første spørgsmål er naturligvis, hvad de så stjal.
Det, de stjal, var faktisk min indre ro. Efter det følte jeg mig ikke tryg i huset.
Men hvis I vil vide det, gjorde jeg alt for at forhindre indbrud.
Først og fremmest bor jeg i et godt kvarter.
Jeg havde en alarm og to overvågningssystemer.
Jeg havde hegn rundt om grunden. Jeg følte mig sikker.
Jeg har overvågningsoptagelser af hele tyveriet.
I høj opløsning.
Det står sgu skarpt.
Jeg så dem bryde ind, men kunne ikke identificere dem,
fordi de havde maske på.
Jeg kan kun sige om de to indbrudstyve, at de var 20 år gamle.
Jeg ved, de var 20, fordi de sprang over hegnet og ramte jorden...
...uden at ømme sig.
Havde det været en 35-årig med iskiasproblemer,
havde han genovervejet det med hegnet.
De sprang over hegnet og ind i haven, knuste et vindue og kom ind via køkkenet.
De smadrede hele huset.
Samtlige skuffer og skabe var åbnet.
Alt var flået ud på gulvet, så de kunne gennemse det.
Sofaer lå på hovedet, hynderne smidt rundt,
og de flåede samtlige billeder ned fra væggene.
Jeg spurgte betjenten:
"Jeg kan forstå det med skufferne, skabene og endda og sofaerne,
men hvad handler det med billederne om?
Hvorfor flåede de dem ned uden at tage nogen af dem med sig?
Der var kunstværker imellem."
"Mr. Iglesias, der er noget, du må forstå om de mennesker, der brød ind i dit hjem.
De ledte ikke efter fotografier eller kunstværker, men et pengeskab."
"Et pengeskab?
"Ja. Folk i den slags huse bygger ofte
et pengeskab ind i væggen og hænger et billede
ind foran for at skjule, at deres værdigenstande er derinde."
"Et pengeskab?
"Ja, et pengeskab."
"Jeg har først lige fået pengene.
Har de kigget i madrassen?"
"Det ved jeg ikke." "Lad os se efter."
Vi gik ind i soveværelset, og jeg tog fat i kanten af sengen.
Jeg løftede den op og sagde:
"Idioter!"
"Alle pengene er her!"
I guder. De havde ingen anelse om, at de stjal fra en med mere ghettostil.
Til syvende og sidst fik de kun nogle småting fra skufferne.
Det er stort set det.
De smadrede hele huset, men fandt ingen penge.
Men nu skal I høre, hvad de fandt.
De fandt mine våben.
Så...
Jeg har aldrig fortalt åbent om,
at jeg har våben og våbentilladelse.
Rolig nu, Florida.
Jeg aldrig fortalt om det, for det helt ærligt ikke rager nogen.
Okay?
Men det har med det at gøre, som jeg vil fortælle jer nu.
Jeg er først for nylig blevet våbenejer. Det blev jeg i 2020.
Ja, da vi stod midt i...
Når vi så morgennyhederne, anede vi ikke, hvad der ville ske,
og det begyndte at virke uansvarligt
ikke at forberede mig på det værst tænkelige.
Når jeg så morgennyhederne,
føltes det, som om vi stod på randen af lovløshed.
Nogle af jer griner, men tænk lige på, at lovløshed var opstået meget hurtigere.
Ja, lovløshed.
Sådan burde de have vækket os, i det mindste som underholdning.
"Jeg vil gerne takke jer for jeres deltagelse i pandemien.
Klokken er 7:45 lokal tid."
Frygt fik mig til at vælge at købe et våben.
Jeg var bange, det erkender jeg gerne.
Jeg var bange. Vi anede ikke, hvad der ville ske.
Den er kun til beskyttelse. Jeg går ikke på jagt.
Jeg hverken vil eller behøver det. Jeg kender flere fastfoodsteder.
Jeg klarer mig.
I weekenden er jeg ikke ude og... "Pull!"
Der er ingen...
Jeg har en Nintendo og behøver ikke det pis.
Jeg valgte kun at købe et våben på grund af frygt.
Jeg endte ved en jagt- og fritidsbutik tæt på mit hus.
Jeg gik ind, og der var proppet med mennesker,
der normalt ikke ville have købt et våben, men de havde det som mig.
De var bange, og med rette.
Jeg hørte samme samtale igen og igen. Alle sagde bare:
"Jeg vil hellere have et våben og ikke få brug for det,
end have brug for et våben, men ikke have det."
Det er ligegyldigt, hvor man kommer fra, så giver det god mening.
Jeg ville ikke lade politik blande sig i min personlige sikkerhed.
Så derfor...
Derfor stillede jeg mig i kø med et kønummer,
ligesom på apoteket, hos bageren med mere.
På bodegaen: "Nummer fem!"
Jeg stillede mig i kø. Der stod jeg så i tre kvarter.
Da jeg kom frem, kom en fyr hen til disken og sagde:
"Hvad skulle det være, sønnike?"
"Tja..."
Jeg hørte nogle af jer klukle,
så jeg vil bare sige, at jeg ikke mener, at alle dem,
der sælger våben...
...taler sådan.
Men han hed Jim.
Jim sagde: "Hvad skulle det være, sønnike?"
"Jeg kommer for at købe mit første håndvåben."
"Så er du gået rigtigt. Har du valgt et, eller behøver du hjælp?"
"Jeg har haft tid til at se lidt på udvalget
og har vist fundet noget, jeg kan lide."
"Vis mig, hvad du fandt."
"Lige her i montren der." "Det her?" "Ja, lige der."
"Det der. Lige der foran."
"Det her?" "Nej, det der."
"Det her?" "Nej, det der." "Det her?" "Nej, det der foran."
"Det med mærket. Lige her. Hvor der står to-to."
"Kaldte du lige det våben...
...for en tutu?"
"Ja.
Hvad?
Du hedder Jim, ikke?
Jim, se ikke på mig, som om jeg er skør. Det står der.
Lige der foran. Der står to-to."
"Mener du en kaliber 22?"
"Det gør jeg nok. To-to eller 22 er vel ét fedt?"
"Beklager at sige det, men der er stor forskel
på en tutu og en kaliber 22,
men det er jo Californien, så gør, hvad du vil, okay?
Er der en særlig grund til, at du valgte en 'tutu'?"
"Selvom du har et meget imponerende våbenudvalg,
genkender jeg mange af dem fra film.
Det er for voldsomt for mig Jeg er helt ordinær.
Det våben ser håndterbart ud. Det er lille og ser ud til at være nemt.
Og så er det på tilbud.
Er du med? Seriøst, et våben er et våben, ikke?"
"Ikke ligefrem."
"Er den ikke et godt valg?"
"Vil du høre min mening, eller vil du købe det og komme videre?"
"Nej. Sig, hvis jeg begår en fejl.
Er en kaliber 22 et godt eller dårligt våben?"
"Personligt mener jeg, det ville være bedre, hvis du kildede ham.
Du ville bare forværre situationen.
Jeg prøver at sige, at du bare ville pisse ham af."
"Jim, nu skal du høre, hvad jeg tænkte.
Tanken var, at jeg vil bruge våbnet mere som afskrækkelse.
Så hvis nogen bryder ind, ser de en stor, skaldet mexicaner
med et våben, tænker sig om en ekstra gang og stjæler hos naboen i stedet."
"Hvis nogen bryder ind med et våben, ved de, du har en kaliber 22,
og så sker det følgende. De tager den fra dig.
Så lammetæver de dig med den, okay?
Og de tæsk, du får en af kaliber 22,
gør fandens mere ondt end kuglerne fra den.
Det er helt sikkert.
Nu kender jeg dig ikke, men jeg kender vist din situation.
Ret mig, hvis jeg tager fejl. Du vil gerne beskytte dig hjem?
"Ja." "Og din familie?" "Ja."
"Dine værdigenstande?" "Ja."
"Så følg med mig.
Jeg har vist lige det rigtige, okay?
Kan du se den her? Det er en 9 mm til at starte på. Okay?
En 9 mm er et godt skydevåben.
To skud i brystet, så ryger fyren ned ti ud af ti gange.
Men jeg har en særlig militærammunition herovre.
Jeg har de patroner her.
De kaldes 'åbent hul'.
Det kaldte jeg også min eks.
Hun var hurtig på aftrækkeren, så jeg flygtede hertil. Hun finder mig aldrig.
Når denne patron forlader kammeret, åbner den sig.
Når den rammer, efterlader den et så stort åbent hul."
Og dumme mig sagde så: "Overlever folk det?
"Overlever?
De skal da ikke overleve, de skal være stendøde, efter min mening."
Jeg sagde: "Folk skal da ikke dø!"
"Skal folk ikke dø?
Hørte I det, folkens?
Han ønsker ikke, at folk skal dø. Så ved man, hvem han stemte på.
Hør nu, Tutu, du tager sgu livet af mig.
Jeg vil gerne hjælpe dig, men så må du også hjælpe dig selv.
Jeg vil gøre alt for at komme igennem det her.
Nu beskriver jeg lige et scenarie.
Du er derhjemme.
Nogen bryder ind i dit hus.
De har et våben.
Du har et våben.
Du har allerede bedt vedkommende om at smutte, ellers skyder du,
men vedkommende går ikke.
Faktisk sker der det modsatte.
Vedkommende kommer tættere og tættere på dig.
Nu kan du endda se det hvide i øjnene på personen.
Personen står lige foran dig. I kan se hinanden.
Personen er klar til at gøre hvad som helst
for at tage, hvad det måtte være, inklusive dit liv.
Nu spørger jeg dig, om du er klar til at gøre det samme?
Er du villig til at beskytte din familie, dit hjem og dine værdier
og vigtigst af alt dig selv i den situation? Hvad vil du gøre?"
"Først og fremmest...
...burde du sælge livsforsikringer.
Du har et sandt talent. Jeg kunne mærke det.
Er jeg trængt op i en krog på den måde og ikke har andet valg,
og mit liv er i fare,
vil jeg klart træde i karakter og skyde personen i benet. Det vil jeg."
"Tror du virkelig, du rammer benet, hr. Førstegangs Våbenejer?"
"Køber jeg de patroner, du vil sælge mig,
der laver sådan et hul, kan jeg ramme benet tæt på.
To skridt nærmere får han den i løgene. Jeg mener det. Lige i løgsækken.
Ikke flere babyer, mand."
"Okay. Du behøver ikke at beskrive det i detaljer.
Ved du, hvad der sker, hvis du skyder en
i benet i dit hjem, og vedkommende overlever?"
"Ja, det ved jeg godt.
Så sover jeg bedre om natten, fordi jeg ikke dræbte nogen,
og jeg kunne beskytte mit hjem, min familie og mine ejendele.
Det er det, der vil ske."
"Du er tydeligvis Disney-fan.
Det er vist det vildeste eventyr, jeg nogensinde har hørt.
Du aner tydeligvis ikke, hvad der vil ske, så jeg vil ikke spørge mere.
Nu siger jeg det bare, som det er.
Skyder du en i dit hjem, og vedkommende overlever,
kan de slå igen ved at sagsøge dig.
Nemlig. Og nu til det rigtig sjove.
Personen vinder sagen.
Nemlig. Personen vinder sagen.
Ikke alene får de alt det, de gerne ville stjæle,
da de brød ind hos dig, for når støvet har lagt sig,
må du udskrive en stor, fed check til dem.
Hvad siger du til det?"
Jeg sagde: "Svinet skal dø!"
Han lyste op.
"Sådan skal det lyde!"
Den dag gik det op for mig,
at våbensælgere minder meget om brugtvognsforhandlere.
De spiller på ens følelser og tilbyder en dyrere og dyrere ting
og får en til at købe noget, man ikke ønsker eller behøver.
Han vidste, jeg var bange, for det gentog han over for mig."
"Jeg ved, du er bange.
Du er bange og frygtsom, bekymret og bange."
Hver gang han sagde "bange", lagde han noget nyt frem.
Han var så dygtig en sælger, at da han var færdig med mig,
stod jeg med fire rifler...
...fire håndvåben
og en kasse "åbent hul"-ammunition.
Hvorfor klapper nogle af jer?
Det er for meget. Jeg har jo kun to hænder.
Igen føler jeg,
at selvom der blev brudt ind i mit hjem, en taknemlighed,
fordi jeg ikke var hjemme og havde hundene med mig.
Hundene kan ikke erstattes. Jeg kan ikke erstattes.
Ting er bare ting.
Havde jeg været hjemme, havde jeg gjort, hvad der nu skulle til.
Det er forskellen. I den situation er der to slags mennesker.
Som mig med våben og ammunition, der var glade for ikke at have været der,
men havde de været der, havde de gjort noget ved det.
Lå jeg i sengen og hørte...
...var jeg faret op.
Jeg havde grebet våbnet.
Jeg var løbet ind i stuen uden bluse og med én strømpe på.
Jeg havde konfronteret personen.
"Stå stille!"
Og med mit held...
"Fluffy?"
"Stå stille", sagde jeg!
"Du er så morsom. Vildt sjov, mand.
Du er så morsom." "Læg dig ned!"
"Ellers skyder jeg."
"Beto, kom herind. Du gætter aldrig, hvem der bor her."
Den anden løber ind.
"Hej.
Jeg har set dig, siden jeg var barn."
Pludselig skriver jeg autografer på ting, de er ved at stjæle.
Som sagt er der i den situation to slags mennesker.
Som mig med våben og ammunition, der var glade for ikke at have været der,
men havde de været der,
havde de gjort noget ved det. Det var den ene slags.
Den anden slags mennesker er dem, der glæder sig til
at få muligheden.
Godt. I er her.
Den slags, der glæder sig til at få mulighed for at konfrontere tyven,
fordi de ved, de har langt flere våben og mere ammunition end tyven
og er beredt på krig.
Den slags, der sidder hjemme i stuen i mørket om aftenen
med våben i hånden.
De lader hoveddøren være ulåst for at gøre det lettere.
De har altid en ven i nærheden eller i den anden ende af byen.
"Hvordan ser det ud hos dig?"
"Alt er roligt. Og hos dig?"
"Ja, intet at se. 10-4. Slut. Sådan."
I min situation
traumatiserede indbruddet mig.
Jeg kunne ikke blive boende, da jeg ikke følte mig tryg.
Der er kun mig og to chihuahuaer.
Ja, det er alt.
Jeg er ikke sammen med min søns mor mere, og min søn bor hos sin mor, så...
Jeg fortalte i øvrigt min søn Frankie om indbruddet, og han sagde straks:
"Seriøst? De var heldige, jeg ikke var der."
Jeg sagde: "Slap af, John Wick.
De havde kidnappet dig, så jeg skulle betale løsesum også."
Jeg kunne ikke blive boende i det hus. Der er jo kun mig.
Så jeg satte huset til salg.
Jeg kunne ikke. Et stort, smukt hus, som I var med til at betale for. Tak.
Det var skønt.
Rigtig skønt. Fire badeværelser, du.
Fire badeværelser. Ja.
Én penis.
Selv hvis jeg løb, kunne jeg ikke...
Jeg satte det til salg, og så stod jeg i et dilemma.
Jeg satte det til salg, før jeg havde et nyt sted at bo,
fordi jeg tænkte, at jeg altid er i en turnébus, på et fly,
et hotel og så videre. På farten.
Jeg ville bare være tidligt ude, for da jeg selv købte huset,
havde det været til salg i næsten to år, så jeg troede, jeg havde god tid.
Der skete så bare det, at det blev solgt lynhurtigt,
fordi to personer bød på huset samtidig,
og de kørte prisen op.
En af dem, der ville købet huset,
ville tage alle mine møbler med,
så min ejendomsmægler sagde:
"Gabriel, det er helt vildt. To fyre byder på dit hus.
De er parat til at give langt mere end udbudsprisen.
Den ene vil give dig $100.000 oveni for alle dine møbler.
Jeg vil foreslå, du slår til."
Så det gjorde jeg. Jeg solgte huset med alt indbo, bortset fra madrassen. Alt!
Problemet er,
at jeg nu ikke har noget hus.
Jeg har intet sted at bo, så jeg er teknisk set...
Fuck det. Jeg er hjemløs. Sådan.
Jeg siger det.
Jeg vil ikke være "uhuset". Jeg er hjemløs. De kan ikke røre mig.
Hvad vil de gøre? Tage mit hus? Jeg har intet. Ha!
Nå, pyt.
Nej, i en alder af 47 år
har jeg ikke behov for flere ting.
Jeg er glad for at have ting, men jeg behøver dem ikke.
Det, jeg allermest ønsker mig, er bedre forhold,
bedre venskaber og bedre mennesker i mit liv.
Det ønsker jeg mig allermest.
I min Special på Dodger Stadium sagde jeg, at jeg ikke længere var i et parforhold,
og jeg mente, det var det bedste sted at sige det,
for jeg har været meget åben om mit liv. Hele showet er mit liv.
Folk spurgte til hende, så jeg tænkte, det var det bedste sted at sige det.
Ved I, hvad der sker,
når man fortæller 50.000 mennesker på et stadion, at man er single,
og Netflix så sender det ud til hele verden?
Jeg har fået tusindvis af "ansøgninger"
til Fluffys Forlystelsespark. Nemlig.
@FLUFFYGUY ANSØGNINGER KAN STADIG INDSENDES
Nemlig, Netflix. Fluffy er på flisen.
Det var utroligt, spændende og overvældende,
og det var skræmmende, fordi jeg ikke vidste, hvad de ville.
Nu skal I høre. Siden jeg fortalte, at jeg var single,
har jeg været på et par dates, og, ja...
Jeg vil ikke sige antallet, for jeg vil ikke dømmes.
"Fluffy er en luder."
"Han er klam."
"Han er som julemanden med sit 'ho, ho, ho'. Ja."
Jeg vil stadig gå ud og more mig og skabe nye forbindelser,
men jeg stoler desværre ikke på folk.
Jeg er bange. Jeg møder let folk, men så opdager jeg, hvad de har gang i,
og det stinker.
Mit hjerte er skærmet af nu. Stærkt bevogtet.
Der er en mur, så en mur mere, og så en mur og en mur.
Jeg er den eneste mexicaner, der kan lide mure.
Så jeg kan sige, at jeg fremover
ikke ønsker at være i et parforhold.
Jeg har det faktisk fint.
Jeg vil stadig gerne gå ud, men jeg vil ikke være i et fast forhold.
Det vil jeg ikke. Nej.
Hvorfor buh'er du?
Jeg er bare ærlig om, at jeg ikke vil have et forhold,
og det er faktisk en god ting.
Jeg kunne sagtens lyve.
Møde en og sige, at vi er kærester, og have noget kørende,
men betyder det noget, hvis ens adfærd ikke ændrer sig?
Jeg er bare ærlig.
Jeg vil bare... Se der.
Dig, der buh'ede af, at jeg ikke vil have et forhold,
op med hånden, så jeg kan... Godt. Nu er du berømt, så...
- Hvad hedder du? - Dustin.
- Justin? - Dustin.
Dustin. Okay, Dustin. Beklager... Dustin! Sådan: "Okay, ro på, mand." Ja.
Ikke? "Amerika", du.
Godt, Dustin.
At jeg ikke ønsker et traditionelt forhold,
er helt ærligt ment, for jeg kan fortælle jer,
at jeg ikke vil stå en situation, hvor jeg skal tage del i noget,
hvor jeg ikke føler mig som et godt menneske.
I en alder af 47 år er jeg træt af at skændes,
råbe, føle mig udskammet og forpligtet
og ikke smile mere.
Jeg har det fint.
Men jeg vil stadig gerne ud.
Så jeg er bare helt ærlig.
Det eneste, jeg behøver, Dustin, er nogen at spise sammen med.
Nogen at drikke sammen med.
Nogen at gå i biografen med.
Og nogen at putte med.
Nemlig.
Det behøver ikke at være den samme.
Jeg siger bare, at det nu og da kræver en landsby. Okay.
Dustin, jeg vil gerne spørge en kvinde: "Vil du med i biografen?"
"Ja, gerne." Og så gør vi det.
Efter filmen: "Hvad syntes du?" "Den var god."
"Ja, ikke? Skal vi gøre det igen en dag?" "Klart. Hvornår?"
"Hvad med næste uge?" "Lyder godt."
"Lad os tales ved. Ses i næste uge."
Det bliver godt. Vi kan begge to lide romantiske komedier og gyserfilm.
Det kører. Jeg har brug for det her. Glæder mig.
Så siger jeg: "Jeg smutter." Og hun bliver sær.
"Vent lige lidt. Smutter du? Jeg syntes, det gik så godt."
"Ja, perfekt. Vi fortsætter i næste uge. Det her er fedt."
"Hvorfor har du så travlt? Hvad skal du? Hvor skal du hen?"
"Jeg skal ringe efter putteren, hvorfor?"
"Hvad er putteren?"
"Jeg har styr på det. Film er din banehalvdel, bliv på den, okay?
Det her er os. Alt er fint. Det spiller. Du er filmpigen, okay?"
Dustin.
Jeg fortalte ikke hende det,
men jeg fortæller dig det.
Når det handler om at putte...
Det er skørt, for jeg har altid været i et forhold
og har aldrig kunnet være så ærlig, men nu som single
toner jeg gerne rent flag.
Så når det handler om at putte, vil jeg have det som følger.
Jeg vil have en kvinde.
En kvinde.
Med de oprindelige fabriksindstillinger.
Denne kvinde skal være på samme niveau eller over,
hvad angår størrelse.
Hun skal være en stor pige.
Jeg foretrækker store piger.
Jeg vil have en stor pige.
Åh ja!
På den måde kan vi blive enige om temperaturen på termostaten.
Og kun store piger ved, hvad jeg mener.
Jeg er en stor dreng, så derfor bliver jeg altid meget varm.
Varme påvirker mit humør.
Har jeg det varmt, Dustin, bliver jeg sur og vrissen, og angsten brager op,
så skal jeg føle mig godt tilpas, skal rumtemperaturen ligge på 20 grader.
Okay?
Nemlig!
Og kun store piger forstår at værdsætte det.
Sjældent tynde kvinder.
Og jeg er træt af skuffende, tynde, kolde kvinder.
Tynde, kolde kvinder er lede.
De er lede. De vil dæleme ikke nøjes med 20 grader, men 22 eller 23.
Du slår mig ihjel! Nej!
Omvendt går den ikke. Holder jeg på 20 grader, bliver de snottede.
De bliver onde: "I guder, hvad er dit problem? Det er så koldt!"
Så æd for fanden da noget!
Jeg er træt af at svede.
Men ja...
Undskyld, Dustin. Det skulle ikke være en TED-talk.
Du må ikke tro, at jeg ikke tror på kærlighed,
for det gør jeg, og alle der kan få det til at fungere,
tager jeg hatten af for.
Jeg har mødt så mange par i årenes løb.
Jeg har mødt par i 20-årsforhold, 30-årsforhold, 40-årsforhold,
50-årsforhold og ét par i et 55-årsforhold.
Ja.
Jeg kalder dem enhjørninger.
Nu skal du høre.
Jeg var i Savannah i Georgia
og var lige blevet færdig med optagelserne til den anden Magic Mike-film.
Så...
Jeg ved det. Til dem, der ikke ved det, spillede jeg med i Magic Mike.
Ja.
Jeg var den eneste, der ikke smed tøjet.
Det var jo "magiske Mike", ikke "tragiske Mike".
Jeg var den eneste, der ikke smed tøjet, så...
Sagen er den, at da optagelserne var færdige,
sagde min manager Joe: "Tillykke med endnu et projekt."
"Jeg inviterer på steak." Jeg sagde: "Ja tak."
Han tog mig med på en restaurant kaldet Ruth's Chris Steak House.
Kæden er meget populær i hele landet.
Vi kom derhen og satte os, og tjeneren var meget entusiastisk.
"Hejsa, hvad så? Fejrer I noget i dag?"
"Det gør vi faktisk."
"Tænk engang. I er ikke de eneste. Kan I se det par derovre?
De fejrer deres 55-årsbryllupsdag i dag."
Vi sad bare: "Hvad?"
Så vi kiggede.
Jeg sagde: "Hvorfor siger de intet?"
"Jeg tænkte det samme,
men manden understregede, at det var 55 år, og det imponerede mig."
Jeg sagde: "Absolut."
Han gik ud for at hente sodavand og brød til os,
og jeg sagde til min manager: "Joe, jeg hilser lige hurtigt på parret."
"Få os nu ikke smidt ud." "Nej, da."
"Gør ikke ligesom sidst." "Det gør jeg da ikke."
Jeg rejste mig, skubbede stolen ind og gik over til parret.
Jeg var med på, hvor vigtig aftenen var for dem.
Jeg ved præcis, hvor lang tid det tog at nå dertil,
og jeg vil ikke ødelægge noget,
men jeg har spørgsmål.
Og de to er tydeligvis professionelle på det punkt.
Jeg gik hen til bordet, så taktfuldt jeg kunne,
og sagde: "Undskyld forstyrrelsen.
Det er kommet mig for øre, at vi fejrer 55 års ægteskab."
Manden var så glad for anerkendelsen. Han blev begejstret. Han sagde...
"Det er korrekt.
I dag for 55 år siden...
...sagde denne skønne kvinde ved min side
ja til mig, og vi har været sammen siden."
"Det er smukt. Må jeg spørge om noget?"
"Gerne."
"Hvorfor taler I ikke sammen?"
"Han vil vide, hvorfor vi ikke... Grin, for pokker!
Når man har været sammen så længe, som vi har, sønnike,
har man nok oplevet et par ting.
Vi har børn,
børnebørn
og oldebørn.
Vi har rejst vores store verden rundt adskillige gange
og var begge i militæret.
Vi har set det bedste i mennesker,
og når man har levet så længe som os, har vi desværre
også set det værste i mennesker.
Vi har haft stort set alle former for samtaler,
man kan have...
...mindst to gange,
og efter 55 års ægteskab
prøver vi sgu bare at nyde hinandens selskab,
selvom det foregår i stilhed."
Jeg sagde:
"Har I haft alle former for samtaler, man kan have?"
Og det tirrede ham vist, for han sagde:
"Kig på mig!
Kig på mig!
Jeg har været i kamp.
Intet kan ryste mig. Intet kan overraske mig længere."
"Det siger du ikke."
Jeg gik et skridt frem, tog fat i min skjorte og viste min mave.
Så gik jeg min vej.
Ved I, hvad der så skete?
De begyndte at tale sammen!
Jeg gav det par en kæmpegave, de aldrig vil forstå omfanget af.
Noget nyt, noget spontant, noget uhyrligt, noget, ingen af dem havde set før.
Jeg gav dem en ny historie.
Jeg lover jer, at de hvert år fremover kun vil tale om,
hvad der skete på 55-årsdagen.
"Skat, husker du, da samoaneren viste os sin bare mave?"
Nemlig.
For jeg giver.
Jeg kan huske for mange år siden,
før der var et sted som det her, man kunne optræde i,
og det eneste sted, hvor komikere kunne optræde heromkring,
var på en comedy-klub lige uden for disse døre.
Det var en del af kasinoets oprindelige bygning.
Klubben hed The Improv. Kæden findes overalt.
Og for mange år siden før alt det her
var det stedet, hvor Martin, jeg og min ven Alfred
optrådte med vores shows.
Første gang vi fik chancen for at optræde der,
var jeg ikke rigtig kendt.
Jeg var ikke etableret endnu.
Jeg vil benytte lejligheden til at anerkende og takke en,
der virkelig hjalp mig meget der.
En mand ved navn DJ Laz.
Nemlig, folkens. The Pimp Wit Da Limp.
Åh, ja, Papá. Ja.
"Din knægt, DJ Laz." Jeg elsker ham. Han er skøn.
Men han går virkelig i cirkler. Han går i cirkler. Fin fyr.
DJ Laz var en af de første,
der lod mig være med i morgenradioen sammen med ham,
og han var med til at promovere mine shows.
Ikke alene måtte jeg være med hos ham og promovere mine shows,
han kom også til mine shows og havde folk med.
Han så det og hang ud og grinede.
Han havde en milliard ting, han kunne lave i Miami, men så mit show.
Og dagen efter: "Papá, kom med i radioen. Vi taler om dit show."
Han hjalp mig med at få udsolgt til mine shows år efter år.
Så, Laz.
Jeg ved, du ser med, Papá. Tak. Det her er en del af dig. Mange tak.
Tak.
Tak!
Men det var mange år senere. I begyndelsen...
Første gang jeg optrådte på den comedy-klub
lige her udenfor, som ikke længere findes,
talte jeg med marketingfyren.
Husk, at det er så længe siden, at SoMe ikke fandtes.
Der var ikke TikTok, Twitter, Facebook eller alt det der.
Dengang kunne man kun promovere sig selv ved at komme i morgenradio og morgen-tv,
og få nogen til at skrive om en i avisen.
Husker I dem?
Ja. Og så naturligvis mund-til-mund, som altid er den bedste metode.
Der var plakater i klubben.
Marketinggutten sagde: "Gabriel. Hjælp mig med at hjælpe dig til at hjælpe os.
Vi vil gerne sælge billetter. Hvordan vil du promoveres?"
Jeg sagde: "Tja..." Husk, det er længe siden.
"Du skal promovere mit show sådan her.
Brug venligst et fotografi.
Skriv mit navn under billedet, Gabriel Iglesias."
Jeg havde ikke fået kælenavnet Fluffy endnu, så længe er det siden.
"Under det skal du skrive 'som set på Comedy Central'."
Dengang var det den eneste tv-reference, jeg havde.
Marketinggutten sagde: "Jeg tænkte på, hvad du siger til
'Gabriel Iglesias og hans amigos'?"
"Amigos?
Hvorfor amigos? Har jeg da andre mexicanere med mig?"
Han så på mig og sagde: "Godt. Du forstår det."
"Jeg kan ikke lide det. Hvad med 'Gabriel Iglesias og venner'?"
"Vi vil gerne have nogle buzzwords ud, så folk ved, hvilken type show det er."
"Hvilken type show er det da?" "Et specielt show."
"Jeg føler mig ikke speciel."
"Gabriel, hør her. Hvad med en Taco-tirsdag?"
"Ikke fedt."
"Okay, hvad så med en salsa-aften?"
"Salsa-aften?
Som i dansen eller chips med guacamole?
Jeg kan ikke lide noget af det."
Jeg fattede ikke, vi talte om det, og jeg ville gerne blive vred.
Jeg ville råbe ad ham, fordi han gav mig en mindreværdsfølelse.
Men jeg gjorde det ikke, fordi jeg vidste, at gjorde jeg det,
var jeg blevet anset som besværlig og som værende et problem,
og jeg havde ikke fået chancen for at komme igen.
Når folk spørger: "Hvad skyldes din succes?"
Talent, naturligvis. Dukke op og gøre, hvad man skal gøre.
Men ét ord, der ofte udelades, er ordet "ofre".
Jeg måtte ofre noget den dag.
Mange tror, at de ved, hvad det vil sige at ofre noget,
men det gør man først, når man har skullet ofre noget.
Jeg måtte ofre min stolthed,
for selvom jeg havde lyst til at råbe ad fyren,
vidste jeg, at jeg så skød mig selv i foden.
Jeg vidste, at kunne de se, hvad jeg kunne på scenen,
blev de nødt til at få mig ind igen og behandle mig anderledes.
Så selvom det gjorde ondt og stank langt væk,
lod jeg den tåbelige Taco-tirsdag foregå.
Det var jeg meget oprevet over.
Jeg tænkte på, om det mon skete for alle nye komikere,
eller var jeg særligt udvalgt?
Det åd mig op. Jeg måtte vide det.
Jeg kunne ikke google det på mobilen, for det var ikke muligt dengang.
I stedet måtte jeg gå hen til klubbens indgangsdør,
hvor der stod en spand med en masse flyers i.
Jeg tog en flyer og så på den.
På den stod der en liste over kommende comedy-shows.
Jeg blev så vred, da jeg så det,
for der var kun billeder, navne og tv-referencer på.
Ingen fjollede navne, temaaftener eller krydret dit eller skørt dat.
Bare comedy.
Jeg sagde: "Hvorfor laver de så Taco-tirsdag med mig?
Jeg må prøve at finde en komiker, der er lidt mere på min bølgelængde."
Hvis I er med?
Den eneste, jeg kunne finde,
var en mand ved navn George Lopez.
Georges promo viste dog kun et billede, navnet
og derunder en tv-reference, der hed 'som set på ABC'. Det var alt.
Der stod ikke: "Den glade æselrider, George Lopez."
"To-hændig burritospiser, George Lopez."
"Jeg sprang over muren, George Lopez." Nej.
Hvorfor så med mig?
Jeg tænkte: "Godt. Hvordan promoverer de så sorte komikere?"
For de sorte komikere
var det det samme.
Billede, navn, tv-reference, ikke mere.
Medmindre det var et show med flere sorte komikere i,
for havde klubben et show med tre eller flere sorte komikere i,
fik det et fængende navn.
De kaldte det "Urban Night",
eller "Apollo Night" eller "Def Jam Comedy Night".
"BET Comedy Night" eller "Black-ish Comedy Night".
Men det var også det hele. De gik ikke så langt som med mig.
Der var ingen Margarita-mandag, Taco-tirsdag,
Murspringer-onsdag, Tortilla-torsdag,
Fiesta-fredag eller Sá bado Gigante. Nej!
Det skete aldrig for sorte. Er du gal.
Man så aldrig en Malt Liquor-mandag,
Tupac-tirsdag, Vandmelon-onsdag,
Thong Thong-torsdag,
Friturekylling-fredag, Sookie-Sookie-lørdag
eller Slask-en-tøs-søndag.
Og det skete helt sikkert ikke for hvide mennesker.
Jeg fortæller vitsen.
Og I kan grine og nyde det og ikke føle jer truet af det, jeg vil sige,
for, som jeg sagde tidligere i aften,
er jeg her for at underholde, ikke for at fornærme.
Jeg vil gøre grin med alle, og først og fremmest mig selv.
Og...
...det sker aldrig.
Man vil aldrig se en Monster Truck-mandag, Trailer Park-tirsdag,
Bonderøvs-onsdag eller Tag din søster-torsdag.
"For fanden, Fluffy. Der gik du over stregen!
Jeg hedder Dustin, og sådan leger jeg ikke!
Jeg er sgu fra Davie!"
Hold mund næste gang.
Så...
Jeg talte med Martin backstage, før jeg kom ind,
og han sagde: "Vil du fortælle om det med temaaftenen
på The Improv her og alt det?"
Jeg sagde: "Det bør jeg nok, Martin.
Jeg bør fortælle historien om temaaftenerne."
Han sagde: "Må jeg sige noget om temaaftenerne?"
"Sig frem, Martin."
"Ved du, at i alle de år, jeg har hørt dig fortælle den historie om,
hvad der skete i den klub...
Er du godt klar over, at du aldrig nogensinde
har gjort ugen færdig?"
"Martin, du ved godt hvorfor, ikke? På grund af comedyreglen.
Man vil altid gerne slutte af på den højeste latter.
Torsdag får det største grin, derfor stopper jeg der."
Martin sagde: "Det ved jeg godt,
men du fratager hvide deres uge."
Sådan har jeg aldrig set på det.
Fox News-fredag.
Stormløb mod Kongressen-lørdag.
Sig undskyld-søndag!
Hygger I jer stadig?
Morer I jer stadig?
Det er det, det handler om.
Folk, der griner og ikke bliver stødt eller fornærmede eller flegner ud.
Og til de fem personer her,
der aldrig har hørt om mig før... Den her er til jer.
Jeg blev standset lige efter at have været i en Krispy Kreme drive-through.
Jeg drejede til venstre i stedet for højre,
men jeg var uopmærksom på grund af mine donuts.
Jeg sad sådan: "Du får dem om lidt."
Jeg drejede forkert, og så...
"Senere."
Betjenten tog sig god tid. Jeg tænkte: "Glem det."
Jeg satte æsken med donuts på mit skød og åbnede den. Jeg var sådan...
Da jeg skulle lige til at flå den op,
kom betjenten hen til sideruden og sagde: "Ved du, hvorfor jeg standsede dig?"
Det var for let. Jeg løftede æsken og sagde: "Fordi de lugtede langt væk."
Fluffy!
Du undrer dig nok over, at vi satte optagelsen på pause igen.
Jeg vil bare fortælle jer, at de fleste komikere for længst havde sagt:
"Tak for i aften" og var gået hjem og hævet deres Netflix-check
og håbet på at blive hyret igen.
"Ring nu, Netflix." Men ham her er ikke som de fleste komikere.
Sådan går det, når man hyrer en mexicaner. Vi elsker overarbejde.
Tak, fordi I stadig gider at høre en joke, der er over 20 år gammel.
Jeg har også set jer, siden jeg var lille.
Jeg får gåsehud, når... Se her.
Det var smukt.
Jeg elsker også jer. Jeg mener det. Tak for det. Tak.
Tak.
Der er fans, og så er der det, I lige har gjort.
Jeg kender ikke andre komikere, der mærker den slags kærlighed og loyalitet.
Tusind tak.
Jeg går ikke endnu, for jeg har stadig mere,
men jeg vil sige tak til jer.
Tak.
Da jeg begyndte på stand-up i 1997,
var de eneste steder, der ville lade mig gå på scenen med mit show, barerne.
Dykkerbarer og skumle værtshuse.
Martin og jeg mødtes der for mange år siden.
Vi optrådte i en bar i Montebello i Californien,
og det var et hårdt publikum.
Man måtte kæmpe imod støjen.
Der kørte fjernsyn, folk drak og røg og lavede alt muligt derinde,
bortset fra at høre efter.
Så man skulle hurtigt ind og få dem til at grine.
En aften trak en komiker mig til side og sagde: "Hør, knægt."
Jeg hadede at blive kaldt knægt. "Jeg må da drikke."
Jeg var 20-21 år, og selvom jeg mente, jeg var voksen, var jeg det ikke.
Jeg var ikke voksen.
Jeg var sur over, han trak mig til side. "Må jeg give dig et råd?"
"Hvem tror han, han er? Jeg er sjovere end ham."
Det troede jeg, for da jeg var 21, var jeg en møgunge. Seriøst.
Så...
Jeg ved ikke, hvad der fik mig til at sige:
"Klart. Sig bare frem."
Jeg stod der bare, og han sagde: "Hør.
Du er meget sympatisk på scenen, og det er sjældent.
Jeg vil give dig et råd.
Hvis du stryger alle bandeordene i dit show
og fjerner alt det smudsige, tror jeg, du har en lang karriere foran dig.
Jeg sagde godt nok, bandeordene skulle ud, og jeg sagde f-ordet to gange til aften...
Teknisk set sagde jeg det tre gange.
Men jeg tænker over det. Det er ikke til hvert andet ord.
Og vi er jo på et casino.
Ingen her mister alt, de ejer, og siger: "Sørens også." Nej.
Nogle af jer bandede tidligere.
"Hvornår fanden starter showet?" Jeg hørte det godt.
Jeg er fed, ikke døv. Jeg hørte jer, sgu.
Nå, men...
Han gav mig det råd.
Stryg bandeordene i showet, og fjern det smudsige.
Jeg ved ikke, hvorfor jeg lyttede, men det gjorde jeg, og han havde ret.
Pludselig begyndte jeg at få tilbud til højre og venstre.
Jeg blev booket til colleges, high schools, kirker og byfester.
Og så den helt store:
Til kasinoer.
Dengang skulle ens sprogbrug være ulasteligt, når man optrådte på et casino.
Sådan er det ikke længere.
Kan man sælge billetter, booker de en, uanset hvad man gør.
Men dengang var det kun få, der kom igennem nåleøjet.
Heldigvis var jeg en af dem. Jeg blev booket til at optræde
på et kasino kaldet Morongo i det sydlige Californien.
Jeg stod backstage med bookeren,
damen, der havde hyret mig, og hun sagde: "Ingen bandeord, vel?"
"Nej, ingen bandeord."
"Intet smudsigt?" "Nej, intet smudsigt."
"Pøj pøj med det."
Der var kun mig. Ingen opvarmning, kun mig.
Jeg blev præsenteret over højttaleranlægget.
"Mine damer og herrer, giv en hånd til komikeren Gabriel Iglesias."
Og så gik jeg ind på scenen.
Jeg fornærmede hele salen...
...på fem sekunder.
Og jeg gjorde det uden at bande.
En skaldet 22-årig knægt går på scenen,
ser på publikum og siger:
"Hejsa. Er det er ordinært kasino eller et indianerkasino?"
Der kan I se. I ved det allesammen.
Det gjorde jeg ikke.
For jeg havde ikke TikTok til at lære mig det.
Men jeg fik en oplevelse, som jeg aldrig glemmer.
Så snart jeg havde sagt det, rejste alle på forreste række sig.
De var alle stammemedlemmer fra kasinoet.
De rejste sig allesammen op.
En af dem skældte mig ud foran resten af publikum.
"Hallo! Det siger man ikke mere.
Det korrekte ord er indfødt amerikaner. Vis os respekt."
Jeg sagde: "Kors. Undskyld. Det anede jeg ikke."
Jeg havde det frygteligt og var så flov.
Heldigvis havde jeg et show mere kl. 22. Klokken blev 22.
Jeg gik på scenen.
Jeg behøvede ikke at høre tusind gange, at jeg kvajede mig.
Den ene gang, hvor jeg blev udskammet foran hele salen, var alt rigeligt.
Derfor tror jeg fuldt ud på udskamning.
Udskamning er godt.
Det er godt, så længe det har et formål.
Vil man give nogen en vigtig lærestreg, så klø endelig på, for det virkede på mig.
Jeg blev udskammet én gang.
I andet show kl. 22 gik jeg på scenen, og det var anderledes.
Jeg sagde: "Mine damer og herrer, før jeg begynder,
vil jeg benytte lejligheden til at takke alle indfødte amerikanere her i aften.
Tak, fordi jeg fik lov til at optræde i jeres kasino.
Jeg håber, I vil nyde showet."
Jeg syntes, jeg var dygtig.
Pludselig for et stammemedlem op nede bagved og sagde:
"Drop det der 'amerikanere'. Bare sig 'indfødte'."
"Okay!"
Det tog jeg til mig. Det var stærkt. Det var skræmmende.
Næste gang på et kasino lagde jeg ud med:
"Jeg vil gerne anerkende alle de indfødte her i aften."
Så råbte en eller anden: "Det hedder 'oprindelige'."
Rend mig!
Det var fjerde gang.
TEKNISK SET ER DET 5. GANG
NØJEREGNENDE FAN
Med tiden fik jeg mulighed for at optræde overalt i USA,
og så fik jeg mit allerførste show i Canada.
Ironisk nok
på et kasino.
Vi optræder der stadig. Det hedder Caesars og ligger i Windsor i Ontario
lige på den anden side af søen fra Detroit i Michigan.
Jeg opdagede på den hårde måde, at i Canada
bruger man et helt andet udtryk for de... mennesker,
der oprindeligt boede i landet.
Det korrekte udtryk i Canada er faktisk
"Første nationer".
Det anede jeg ikke. Jeg var så nervøs over at være i Canada,
at jeg sagde "indfødt amerikaner".
Hallo. Jeg er ikke engang amerikaner. Snotdumt, ikke? Pendejo, ja.
Heldigvis trak en mig til side og sagde, hvordan det var.
Heldigvis havde jeg et show mere.
Klokken 22 gik jeg på scenen og sagde:
"Før jeg begynder vil jeg gerne anerkende alle første nationer, der er her i aften."
Så råbte en gut:
"Kald os indianere."
En fyr på forreste række sagde:
"De er ikke indere.
De er ikke indere!"
Canada har altid været et eventyr.
Vi lavede et show på det samme kasino.
Hver gang vi nu optræder uden for USA,
selv hvis det er hos naboen i Canada eller Mexico,
er Martins første spørgsmål til publikum, om der er nogen amerikanere til stede.
For uanset hvor vi optræder i verden, er der altid et par stykker.
Så den aften gik Martin på scenen og stillede spørgsmålet:
"Er der nogen amerikanere til stede?"
Han vidste ikke, at tidligere den dag på samme kasino i Grand Ballroom
var der årsafslutningsfest i et amerikansk firma,
fra den anden side af søen i Detroit.
De holdt en årsafslutningsfest og havde drukket siden frokost.
Festet løs.
Festarrangøren på det arrangement
syntes åbenbart, det var en fed idé at slutte festen med et godt grin.
Han havde købt samtlige billetter til mit show den aften
og givet dem til firmaet.
Klokken blev 19, folk kom snublende ind,
satte sig ned, og Martin gik ud og stillede spørgsmålet:
"Er her nogen amerikanere?"
I stedet for at høre et "ja", "juhu" og "her", fik han...
De var så fulde, at de begyndte at messe.
"USA."
Jeg kunne høre det i mit omklædningsrum og tænkte: "Hvorfor er vi her?
Vi kunne have optrådt i Detroit.
Jeg måtte udfylde papirer.
Det er ikke fedt."
I pausen kom Martin backstage og sagde: "Jeg ved ikke, om du hørte det..."
"Jeg hørte det!"
"Måske bør du nævne det." "Det gør jeg."
På et tidspunkt under min optræden sagde jeg til publikum:
"En lille fugl har fortalt mig,
at der måske er nogle amerikanere her i aften. Er det sandt?"
Og selvfølgelig...
Og så begyndte de igen.
"USA!"
Så blev der stille, og man kunne høre "Amerika".
Jeg sagde: "Mine damer og herrer, ved I, hvad der lige skete?
Vi skrev historie."
Folk på forreste række sagde: "Historie?"
Jeg sagde: "Vi har lige skrevet historie.
Hvem havde troet, der ville komme en dag,
hvor tusinder og atter tusinder
af amerikanere ville krydse en grænse...
...for at se en mexicaner?"
Tak for 27 års opbakning til denne mexicaner.
Miami, jeg elsker jer højt. Mange tak. Hav en skøn aften.
Tak!
Fluffy!
TIL RISA. JEG DØBTE DIG RISA, FORDI DET BETYDER LATTER PÅ SPANSK,
OG DET ELSKER KOMIKERE HØJERE END NOGET ANDET I VERDEN.
JEG VIL SAVNE DIG FOR EVIGT.
Tekster af: Pia C. Hvid