Fluffy!
Katsokaa nyt tuota yleisöä. Hehän ihan hullaantuvat tuon tyypin takia.
Kuka hän on? Miksi yleisö hullaantuu?
Meidän on kai palattava alkuun ja selvitettävä se.
Leikkaaja, teepä palvelus ja vie meidät takaisin alkuun.
Taisit mennä vähän liian pitkälle.
Joo, tajuan. Viimeinen spesiaali stadionilla.
Meksikolainen Taylor Swift. No niin. Sinä... Menit nyt vähän...
Haloo. Menit liian...
Menit...
No niin, tosi hauskaa. Todella hauskaa. Kun puhuin alusta, en tarkoittanut tätä.
Miten pitkä tämä spesiaali on?
TUNTI JA 38 MINUUTTIA
Okei. Kelataan vain sen verran ja annetaan ihmisille jotain puhuttavaa.
Fluffy!
Olemme Miamissa!
Niin. Hiton Miami.
Tämä asu toimii vain Miamissa. En voi käyttää tätä Los Angelesissa.
"Sokeuduin!"
"Se on liikaa."
Olen meksikolainen DJ Khaled, vai mitä?
Kun nyt olemme täällä, haluan kiittää Only in Dadea.
Paljon kiitoksia.
Jos tiedätte, niin tiedätte,
ja te taidatte tietää.
Kiitos myös La Carretan -ystäviäni ruoasta.
Kyllä.
Niin.
Ennen kuin aloitamme,
haluan kiittää Hard Rock Hotel and Casinoa -
tilaisuudesta tallentaa spesiaali.
Kukaan ei ole aiemmin tehnyt täällä spesiaalia. Tämä on ensimmäinen.
Se ei ollut Rolling Stones eikä Eagles.
He luottivat tämän tehtävän koomikon käsiin.
Haluan siis kiittää.
Yöpyykö täällä kukaan teistä?
Hei, niin minäkin.
Tämä on kaunis hotelli, enkä sano sitä vain siksi, että yövyn ilmaiseksi.
Hienon hotellin ja kasinon tunnistaa siitä,
että heillä on oma video.
Jos yöpyy täällä ja käynnistää TV:n, kuulee tämän:
"Tervetuloa Hard Rock Hotel and Casinoon.
24 tuntia uhkapelaamista 7 päivää viikossa, 365 päivää vuodessa."
Mietin siinä: "Miksen voi lopettaa tämän katsomista?"
Aloin miettiä,
mikseivät he tee tuota peliautomaateille. Tiedättekö? Uhkapelaus on jo häpeämätöntä.
Viedään se sitten loppuun asti.
Kävelisin peliautomaatille ja syöttäisin setelin.
"Älä lopeta."
"En aio lopettaa."
Väki kävelee ohi: "Mitä sinä teet?"
"Yritän saada jättipotin!"
Joo. Aloitan illan show'n kysymyksellä.
Stand-up ei yleensä toimi niin, mutta aloitan kysymyksellä.
Kysymys on tämä. Kuka täällä ei ole koskaan kuullut minusta -
tähän iltaan saakka?
Viisi.
Kaksi. Viisi. Selvä. Teille viidelle sanon: "Anteeksi."
Innostuitte nähtyänne lipun. Näitte sukunimen. Sitten tulin minä.
Mietitte: "Enrique on kasvanut."
Kysyn, kuka ei ole kuullut minusta,
koska jos on nähnyt minut aiemmin, tietää, millaisia show'ni ovat -
ja millaisia ne eivät ole.
En ole täällä kertomassa, ketä pitää tai ei pidä äänestää.
En puhu rokotteista enkä aborteista. Ne eivät kuulu minulle.
Jos loukkaannuit, missasit asian ytimen. Kerron, mitä en aio tehdä.
Lupaan, että tulin viihdyttämään, en loukkaamaan. Onko selvä?
Kiusaan kaikkia aloittaen itsestäni,
mutta kerron nyt, että elämme erilaista aikaa.
Olen tehnyt tätä niin kauan, että luulin välttyväni ongelmilta,
kunhan olen kiltti, mutta elämme erilaista aikaa.
Tämä on 27. vuosi minulle.
27 vuotta koomikkona. Koko sinä aikana minun ei tarvinnut huolehtia.
Kun aloitin vuonna 1997,
olin parraton ja minulla oli hiukset.
Niinpä. Jotkut miettivät: "Mitä tapahtui?"
Rokote. Niinpä.
Vitsailen. Sori, Florida. Minä vitsailen.
Sanoin "rokote", ja jotkut teistä miettivät: "Sanoinhan!"
"Puhuihan hän siitä."
Jotkut ystäväni kysyvät:
"Ansaitset nyt hyvin. Mikset hanki sitä hiusjuttua?"
"Miksi?"
"Jotkut naiset haluavat miehen, jolla on hiukset."
Hieno juttu heille.
Se on totta.
Olen deittini ovat sanoneet minulle, että hiukset ovat tärkeitä.
Yksi sanoi suoraan: "Haluan voida sivellä pehkoasi."
Niin! Sanoin hänelle: "Hei, jos menet tarpeeksi alas,
toiveesi täyttyy.
Et tarkentanut kehon kohtaa.
Jos sinä karvoja kaipaat, hoituu."
Olen ollut koomikko 27 vuotta.
Näiden vuosien aikana olen nähnyt -
monen koomikon tulevan ja menevän.
Olen hyvin kiitollinen, että koko tänä aikana -
olemme onnistuneet säilyttämään tietyn tason.
Teemme siis minusta jotain oikein. Se tuntuu oudolta,
koska nyt minusta tuntuu, että on oltava hyvin tarkkaavainen.
On oltava esktratarkkaavainen. 27 koomikkovuoden jälkeen -
aloin kuulla ihmisten sanovan asioita, joita en ollut ennen kuullut.
Aloin kuulla tällaista:
"Hei, Fluffy. Vartuin sinua katsellen."
Se on uskomaton kohteliaisuus.
Se ei kerro vain siitä, että on fani, vaan että on sitoutunut.
Se kertoo, että on seurannut uraani hyvin pitkään.
Osa teistä on nähnyt minut ensi kertaa lapsena.
Nyt osa teistä on täällä -
omien lastensa kanssa.
Haluan kiittää niistä luottamusten vuosista ja siitä,
että tulette esityksiini toistuvasti. Se merkitsee paljon.
Kun joku sanoo varttuneensa seuratessaan jotakuta,
se on yksi kauneimpia kehuja, mitä esiintyjä voi saada.
Ymmärrän nyt terapian jälkeen, että se tarkoittaa sitä.
Kun kuulin jonkun sanovan niin ensi kertaa,
en osannut käsitellä sitä. En osannut prosessoida sitä,
koska kukaan ei halua tuntea vanhenevansa.
Ensimmäisellä kerralla reaktioni oli...
Toisella kerralla mietin: "Osta hattu."
Sen jälkeen hyväksyin asian. Sanoin:
"Kun aloitin monta vuotta sitten, kaikki tämä oli maata -
silmänkantamattomiin asti. Se oli hyvin erilaista aikaa, ja..."
En muuten tiedä, miksi vanha ääneni on valkoinen.
Hän vain on.
Meksikolaista ääntä ei oteta tosissaan.
"No, haistakaa paska.
Olimme maatilalla, ja meidän käskettiin painua vittuun.
Elämä on rankkaa."
Ajat kuitenkin muuttuvat. Säännöt muuttuvat.
En tiedä, kauanko tämä on okei.
Kerron, mitä tapahtui ja miksi otin asian esille.
Osallistuin podcastiin.
Ennen kuin menin studioon, puhuin ulkopuolella tuottajan kanssa.
Hän sanoi iloisesti: "Gabriel Iglesias, olemme innoissamme vierailustasi.
Tämä on siistiä.
Ennen kuin menet haastatteluun, juontaja halusi minun kysyvän jotain."
"Kysy pois."
"Okei. Miksi sinä identifioidut?"
En ollut varma, miten vastata. Olen 47-vuotias. En tiennyt, mitä sanoa.
"Nälkäiseksi kai. Siis..."
Olen väsynyt, uninen ja masentunut tiistaisin.
En tiedä, mitä haluat odotat.
Juttu on niin, että tiesin kyllä, mitä hän yritti minulta kysyä.
En vain halunnut sekaantua keskusteluun jostain,
mikä ei liity mitenkään minuun.
Se oli... Niin.
Kysymys tuntui ansalta, koska vastasin siihen miten vain,
päätyisin hankalaan tilanteeseen. Minä halusin vain olla hauska,
mutta nykyään siihen kysymykseen ei voi jättää vastaamatta,
koska hiljaisuus nähdään ongelmana.
Olen pahoillani,
jos vastaamattomuuttani pidetään ongelmana.
Vartuin sellaiseen aikaan, jolloin jatkuvasti tähdennettiin,
että on keskityttävä omiin asioihinsa.
Yritän vain pysyä omalla kaistallani. Toinen asia, mitä toisteltiin, oli se,
että vanhimpiaan on aina kunnioitettava.
Sukupolvesta riippumatta se oli se asia, josta olimme aina samaa mieltä -
tähän asti.
Nyt heitä pidetään ongelmana.
Kyllä. Ymmärrän sen,
että nykynuorilla on teknologia käsissään, ja netistä löytyy tieto lähes kaikkeen,
mutta elämänkokemusta sieltä ei löydä, vai mitä?
Ei vain löydä. Vaikeuksia ja epäonnistumisia ei voi ladata.
Niitä hetkiä, jotka muokkaavat sinusta paremman ihmisen, ei voi ladata.
Niinpä päätin pysyä kaistallani ja murjaista vitsin,
kun tuottaja kysyi sen kysymyksen.
Hän suuttui ja loukkaantui pahasti.
Heti sen vitsin sanottuani hän sanoi: "En tarkoita sitä.
Mitkä sinun pronominisi ovat?"
"Mitä?"
"Kerro pronominisi?
Oletko esimerkiksi he vai ne?"
"He -
vai ne?
Kuinka lihava olen?
Milloin lakkasin olemasta se?"
Ilmeisesti söin itseni monikoksi. Niin siinä kävi.
Olen huomannut, että vaikka tarkoittaisi hyvää -
ja yrittää olla siisti tyyppi, voi silti päätyä hankaluuksiin.
Kerron siis, mitä muuta minulle tapahtui.
Olin McDonald'sissa.
Se ei ole vitsi, mutta okei.
Mietitte jo: "Tästä tulee hyvä." Ei!
Olin kotini läheisessä McDonald'sissa. Samassa rakennuksessa on kaksi liikettä.
Kulmassa on McDonald's -
ja myös bensa-asema. Minulla on iso maasturi.
Tiesin, että tankkaus kestäisi, joten sanoin hakevani nugetteja.
Kun olin kävelemässä McDonald'siin,
en voinut olla huomaamatta ulkona istuvaa koditonta perhettä.
Heillä ei ollut kylttiä.
He eivät pyytäneet rahaa, mutta se oli selvää.
Heistä huomasi, että heillä oli ongelmia.
Päästyäni sisään mietin: "En tarvitse mitään syötävää.
En todellakaan. Tässä vaiheessa se on vain tapa."
Kassalla sanoin:
"Tilaan tuolle perheellekin. Heillä on lapsia mukanaan."
Tein tilauksen, ja kassa kysyi: "Tuleeko muuta?"
"Oikeastaan kyllä. Onko teillä kosteuspyyhkeitä?"
"Mitä?" "Kosteuspyyhkeitä käsiä varten."
"Voitte käyttää vessaakin. Annan koodin."
"Juttu on näin. Ne eivät ole minulle vaan tuolle kodittomalle perheelle.
Haluan varmistaa, että lapset voivat pestä kätensä ennen syömistä.
"Tämä ruoka, jonka juuri tilasin, on heille."
Jutellessamme...
Kiitos.
Jutellessamme sen McDonald'sin päällikkö kuunteli -
keskusteluamme ja tuli paikalle.
Eikö ollutkin utelias?
"Anteeksi. En voinut olla kuulematta.
Sanoitko juuri, että tämä ruoka on tuolle perheelle?"
"Joo. Kai se käy?"
"Todellakin käy. Ruoan antaminen sitä tarvitseville on todellakin okei,
mutta se, miten nimitit heitä,
ei käy."
"Miksi heitä kutsuin?"
"Kutsuit heitä -
kodittomiksi."
"Sitähän he ovat. Katso nyt."
Hän nuolee ikkunaa.
"Et voi käyttää sitä sanaa enää. Se on loukkaava."
Kuka valitti?
"Okei. Jos en voi käyttää sitä sanaa enää, mitä sitten sanon sen sijaan?"
"Uusi poliittisesti korrekti termi on itse asiassa asunnoton,
kun kuvaillaan heidän tilanteessaan olevia."
"Vitsailet varmaan."
"En vitsaile, äläkä korota ääntäsi."
"Miten en voi korottaa ääntäni, kun puhut noin naurettavia?"
"Jos pidät sitä naurettavana, olet selvästi osa ongelmaa,
et ratkaisua."
Voi Miami, että halusin alkaa riehumaan.
Halusin alkaa riehumaan.
Joo, halusin päästää täyslaidallisen.
Olet paras, Fluffy!
Kiitos, kun tulit.
Halusin läksyttää häntä, mutta... Halusin, mutten voinut,
koska se on se McDonald's, jossa käyn koko ajan.
Ymmärrättekö? En halua porttikieltoa. Seuraava on kaukana, ja bensa on kallista.
Katsoin häntä ja sanoin: "Okei, tähänkö me nyt alamme? Aletaan sitten.
Tästä lähtien -
en ole enää lihava.
Sinun mukaasi olen nyt 'liikkumaton.'"
Niin minä sanoin. Hän katsoi minua. "Älä ole naurettava."
Katsoin häntä ja sanoin: "Vai niin!
Jos se on mielestäsi naurettavaa, olet selvästi osa ongelmaa,
et ratkaisua."
Otin ruokani ja kävelin ulos.
Sitten tarinan toinen puoli.
Kävelin sen perheen luo. Annoin ruokapussit äidille.
Hän oli todella ystävällinen.
Hän oli iloinen siitä, että joku ajatteli häntä ja hänen lapsiaan.
Hän liikuttui. Hän sanoi: "Haluan kiittää sinua.
Et tiedäkään, mitä teet meille nyt. Tämä merkitsee todella paljon. Kiitos."
Tietenkin minun oli pakko kysyä heiltä.
Sanoin:
"Oletteko kunnossa?"
Tiedän, mitä ajattelitte.
Mietitte: "Älä tee sitä."
Tein sen. Siksi olemme täällä.
Kysyin: "Onko kaikki hyvin?"
"Ei, valitettavasti ei ole. Asiat eivät ole hyvin.
Olemme olleet kodittomia nyt neljä päivää."
Sanoin heille:
"En tiedä, kuulitteko,
mutta..."
En oikaissut häntä.
En oikaissut, koska en ole mulkku. Siksi en oikaissut häntä.
Sitä minä tarkoitan. Vaikka aikeesi olisivatkin hyvät,
nykyään sanomisesi voidaan kääntää niin, että näytät pahalta.
Siitä ei pitäisi tulla seurauksia, jos yrittää olla ystävällinen, auttaa,
haluaa tehdä oikein ja huolehtia.
Valitettavasti vastuu-sana vallitsee niin, että joskus unohdamme olla inhimillisiä.
Se on ikävää. En yritä saarnata tästä.
Yritän vain kertoa ja raportoida asioista, joita olen kohdannut.
Juttu on nykyään niin, että 27 koomikkovuoden jälkeen aina,
kun astun ulos ovesta,
olen huomion keskipisteenä.
Siinä mielessä, että joka kerta, kun lähden kotoa,
on pieni mahdollisuus, että päädyn uutisiin.
Kertoiko Martin teille, miten hän putosi kerran lavalta?
Kertoi. - Selvä. Hyvä.
Kotiyleisö, Martin putosi taannoin lavalta. Hän puhui siitä.
Ette nähneet sitä tarinaa, koska tilaus ei kata kaikkea.
Niin.
Katsokaa se Primessä. Siellä se kai on.
Tulkaa sitten tänne katsomaan loput.
Lyhyestä virsi kaunis. Kun esiinnyimme Arizonan Phoenixissä,
Martin putosi vahingossa näin korkealta lavalta ja mursi jalkansa.
Uskomaton osa on se, että hän nousi adrenaliinihöyryissä,
juoksi takaisin lavalle esiintymään.
Sitten hänet vietiin sairaalaan, kun hän poistui lavalta.
Hän on ammattilainen.
Aito ammattilainen. Kaikki kunnia hänelle, koska jos se olisin ollut minä...
Jos olisin pudonnut lavalta, ja henkilökunta kysyisi: "Entä fanit?"
"Heippa, Felicia."
"Mitä sanomme?" "Rahat takaisin!"
Ero on siinä, että Martinin piti kertoa teille siitä,
jotta saitte tietää hänen putoamisestaan.
Minä muuten näin sen putoamisen.
Tullessaan lavalle hän kompastui johtoon kulissien takana.
Hän tuli lavalle valmiiksi näin. Sitten... Martin!
Eturivin naiset miettivät:
"Vein häneltä jalat alta."
Kiva, että nauroitte. Eilen joku kaveri teki näin.
"Miksi tuo ääni?"
"Hän on ystäväsi."
"Aivan. Siksi teen pilaa hänestä."
Se on todellisen ystävyyden merkki,
kun voi sanoa tosi pahoja asioita toisistaan.
Molemmat tietävät, ettei sitä tarkoita.
Sitä paitsi luuletteko, että jos se olisin ollutkin minä,
Martin ei olisi vitsaillut siitä?
Totta kai olisi.
Hän olisi kertonut: "Näin Fluffyn pomppaavan."
Lisäksi siitä olisi tullut uutisjuttu.
Jos putoan tänä iltana, uutisauto tulee paikalle tunnissa.
"Seisomme nyt Hard Rock Hotel and Casinon edessä,
jossa viranomaiset uskovat Fluffyn menettäneen hallinnan."
"Siirrytään Tomiin, joka on sisällä ja voi kertoa enemmän."
"Aivan, Jim. Olen täällä Hard Rock Hotel and Casinon sisällä,
jossa Fluffy ilmeisesti kaatui pahasti.
On yhä epävarmaa, mitä täällä tapahtui.
Haastattelemamme paikallisviranomaiset sanoivat näin."
"Hitto."
"Vielä ei tiedetä, oliko lavan kanssa ongelmia.
Puhuimme turvamiehelle, joka sanoi näin."
"Näin kuulkaa kaiken.
Fluffy putosi kunnon rytinällä.
Vain Taylor Swift on saanut niin monta valkoista itkemään.
Se näytti pahalta, ja vielä Miamissa. Oikeasti nyt.
Hän satutti enemmän kuubalaisia kuin Castro."
Näin tullaan canceloiduksi. Siinä oli asiani ydin.
Olin uutisissa äskettäin.
Paljastamatta liikaa -
Voitto kotiin -ohjelmasta tulee uusi jakso, jossa olen.
Niin.
Se on julkkisversio,
joten Fluffy ja Fluffyn perhe on siinä vastassaan Fat Joe -
ja hänen perheensä. Eli Fat Joe vastaan Fluffy,
koska ilmeisesti tuottajilla on hyvä huumorintaju.
Joka tapauksessa lennätin ohjelmaan sukuani itärannikolta.
Kuvaukset sujuivat hienosti. Voittaja selviää myöhemmin.
Seuraavana päivänä siskoni,
joka ei ollut käynyt Kaliforniassa aikoihin,
kysyi: "Voimmeko mennä Disneylandiin?" Sanoin: "Joo, mennään vain."
Niinpä vein hänet ja hänen miehensä Gordyn sinne.
Kävimme parissa laitteessa.
Selvyyden nimissä en ollut siksi uutisissa.
Eilen joku sanoi: "Ai, koska hän mahtui sinne." Ei!
Kyllä jotkut kehtaavat.
Menimme California Adventuresin Cars-laitteeseen.
Puolivälissä laitteen kierrosta -
auto pysähtyi radalle. Siskoni katsoi minua.
"Pitikö näin käydäkin?"
"Ei, sekillä oli katetta. Tämän piti mennä loppuun asti.
Me maksoimme. Tämän pitäisi toimia."
Disneyn väellä kesti 20 minuuttia hakea meidät pois sieltä.
Istuimme siis ulkona auringossa 20 minuuttia.
Se ei ollut ongelma minulle, koska olen kahvinruskea.
Pärjään auringossa 20 minuuttia.
Siskoni on vielä minuakin tummempi.
Hän on kuin jokin apassi.
Hän on oikea Azteca. Sellainen...
Hänen miehensä tulee toisaalta Minnesotasta.
Hän melkein kuoli.
"Tiiättekste?" Eli siis, kun odotimme siinä autossa -
Disneyn väkeä hakemaan meitä,
jonossa odottavat tajusivat, että kyyti on suljettu.
Sieltä laitteesta näkee kyytiin jonottavat,
ja jonosta näkee sinne -
sekä sen kyydissä olevat.
Yhtäkkiä kännyköitä alkoi tulla esiin.
Lähtöömme mennessä -
TMZ oli jo raportoinut siitä. Voitte googlettaa sen.
TMZ kertoi siitä ennen kuin olimme lähteneet.
Siinä luki "Fluffy jumissa L.A.:n moottoritiellä Disneyssä."
Pidin sitä herttaisena ja hölmönä. Minusta se oli hassua ja okei,
kunnes luin kommentit.
Jotkut teistä -
ovat mulkkuja.
"Vain koska pituutesi riittää, ei tarkoita, että olet tarpeeksi kapea."
Toinen kirjoitti: "Auto väsähti."
Kolmas kirjoitti: "Etkö meksikolaisena voinut korjata sitä?"
Se oli Martin.
Joka tapauksessa...
Sitä aiemmin päädyimme kansainvälisiin uutisiin.
Jotkut ehkä muistavat tämän.
Olin kamuineni mukana hätälaskutilanteessa.
Olin vuokrannut yksityiskoneen,
koska edellisen Netflix-spesiaalini rahat tulivat tililleni.
Minä tietysti ajattelin, että olen nousukierteessä.
Ei. Olinkin syöksykierteessä.
Se oli pahin kokemamme turbulenssi koko 27 vuoden koomikkouramme aikana.
Ainakin se olin minulle pahin.
Jossain vaiheessa suihkari teki näin.
Minä tein näin.
Pelottavinta oli nähdä, kun koirani nousivat istuimiltaan.
Onneksi laskeuduimme turvallisesti ja kunnossa.
Uutinen ei ollut siitä.
Uutisiin pääsi se, että laskeutuessamme -
kone luisui pois kiitotieltä 200 metriä.
Päädyimme pellolle.
Siis pellolle.
Oikeasti nyt.
Niin kovaa kuin teenkin töitä -
stereotypioiden murskaamiseksi,
joukko meksikolaisia päätyi pellolle.
Näin TMZ kertoi siitä: "Meksikolaisia löytyi pellolta."
Elokuvissa lentäjät tietävät aina ensimmäisenä, kun ongelmia tulee.
Lisäksi elokuvissa -
lentäjät vaivautuvat kertomaan aina matkustajillekin.
He pitävät omasta äänestään. He avaavat mikrofonin:
"Tässä puhuu kapteeni. Halusin varoittaa, että kohtaamme pian ilmakuoppia.
Jos laitatte turvavyönne kiinni, ei tule ongelmia. No niin..."
Tiedättekö? Jos kuoppia ilmaantuu:
"Kapteeni täällä. Joku on syönyt vähän meksikolaista ruokaa,
joten matka on vähän töyssyinen. Söimme pikaruokaa.
Muistakaa pitää turvavyönne kiinni. Saatamme kokea... No niin, siinä tulikin.
Palaan asiaan ihan kohta."
Jos kone putoaa:
"Valmistautukaa törmäykseen! Laskeudumme vauhdilla!"
Meidän lentäjämme.
Ei mitään.
Lentäjämme ei sanonut mitään ennen kuin pysähdyimme.
Ehkä noin minuutti sen jälkeen hän työnsi päänsä ohjaamosta -
ja kysyi: "Oletteko kunnossa?"
Tein näin.
"Chihuahuani on mukitelineessä. En ole kunnossa."
Se oli pelottava tilanne,
mutta vaikka olimme mukana hätälaskussa -
ja luulimme kuolevamme,
olen kiitollinen siitä kokemuksesta. Uskokaa tai älkää.
Olen kiitollinen, koska se muistutti minua siitä,
miten arvokas elämä on ja miten nopeasti asiat voivat muuttua.
Tarvitsemme välillä pienen muistutuksen.
Meidän pitää järkyttyä, jotta muistamme: "Luoja, tämä on erityistä.
Tämä on tärkeää. Nauti. Pidä hauskaa."
Lopun päivää sen laskeutumisen jälkeen kukaan ei voinut sanoa mitään,
mikä olisi pilannut sen, miten hyvältä tuntui olla elossa.
Ei mitään.
Siksi olen kiitollinen huonoista hetkistä.
Minusta ne ovat oikeastaan hyvä asia, koska tarvitsemme tasapainoa elämäämme.
Tarvitaan huonoja kokemuksia,
jotta voi todella arvostaa hyviä kokemuksia.
Joka päivä ei voi olla samanlainen.
On oltava keino tasapain... Älkää käsittäkö väärin.
Joskus on liikaa huonoja päiviä. Se on perseestä.
Niin minulle itse asiassa kävi.
Sen kuolemanrajakokemuksen jälkeen menin kotiin -
ja sain tietää, että joku oli murtautunut talooni.
Niin. "Ei ole todellista. Selvisinkö vain kokeakseni tämän?"
Kuulette siitä vasta nyt,
koska asiaa hoitava etsivä sanoi, etten saa puhua siitä.
Kaliforniassa.
Jos kotiini murtautuneet ovat täällä tänään, bravo.
Bravo. Siinä onkin ylpeiltävää.
He siis murtautuivat talooni, ja tietysti tärkein kysymys on,
mitä he veivät.
Oikeasti he veivät minulta mielenrauhani.
En tuntenut oloani enää turvalliseksi siellä.
Jos haluatte tietää, tein kaikkeni estääkseni murron.
Minulla oli ensinnäkin hyvä naapurusto.
Minulla oli hälytysjärjestelmä ja kaksi kamerajärjestelmää.
Kiinteistöä ympäröi aita. Luulin olevani turvattu.
Minulla on videomateriaalia koko ryöstöstä.
4K-resoluutiolla.
Kuva on tosi terävä.
Näin ne murtautujat, mutten pystynyt tunnistamaan heitä,
koska heillä oli naamiot.
Voin kertoa niistä kahdesta rosvosta vain sen, että he olivat 20-vuotiaita.
Tiedän sen,
koska kun he hyppäsivät aidan yli ja osuivat maahan,
he eivät tunteneet kipua.
Jos se olisi ollut iskiasvaivainen 35-vuotias,
hän oli harkinnut aitaa kahdesti.
He tulivat aidan yli, menivät takapihalle,
rikkoivat ikkunan ja pääsivät sisään keittiöstä.
He sotkivat kotini. He avasivat joka laatikon ja kaapin.
He vetivät kaiken lattialle voidakseen seuloa sisällön.
Sohvat käännettiin, tyynyt heiteltiin, ja he vetivät joka kehyksen seinältä.
Kysyin etsivältä: "Kuule. Ymmärrän laatikot,
kaapit ja jopa sohvankin,
mutta mikä juttu nuo kehykset ovat?
Miksi he ottivat kaiken seinältä, mutteivät kehysten sisältöä?
Osa oli taidetta.
"Herra Iglesias, sinun pitää ymmärtää jotain niistä,
jotka murtautuivat kotiinne. He eivät etsineet valokuvia tai taidetta.
He etsivät kassakaappia."
"Kassakaappiako?"
"Kyllä vain. Moni tekee reiän seinään,
asentaa kassakaapin sinne ja ripustaa kehyksen kassakaapin eteen -
piilottaakseen arvoesineet sinne."
"Kassakaappiinko?
"Kyllä, kassakaappiin."
"Sain juuri nämä rahat.
Katsoivatko he patjan alle?"
"En tiedä." "Otetaanpa selvää."
Menimme makuuhuoneeseen. Tartuin sängyn reunaan.
Nostin sitä ja sanoin:
"Tyhmät!
Kaikki on tallella!"
Voi luoja. He eivät tienneet ryöstävänsä jonkun alaluokkaisemman kuin he itse.
Lopulta he saivat vain jotain rihkamaa laatikoista.
Siinä se. He sotkivat talon.
He eivät saaneet rahoja. Kerron, mitä he saivat.
He saivat aseeni.
Minä -
en ole koskaan kertonut avoimesti,
että olen itse asiassa rekisteröity aseenomistaja.
Rentoudu, Florida.
En ole puhunut siitä, koska suoraan sanottuna -
se ei kuulu kenellekään.
Se liittyy kuitenkin tarinaan, jonka aion jakaa kanssanne.
Olen tuore aseenomistaja.
Minusta tuli aseenomistaja vuonna 2020, kun olimme keskellä...
Joka aamu uutisia katsoessa ei voinut tietää, mitä tapahtuu.
Silloin alkoi tuntua vastuuttomalta -
olla varautumatta pahimpaan.
Joka aamu uutisia katsoessa tuntui -
kuin olisimme olleet menossa kohti puhdistusta.
Osa teistä nauraa, mutta miettikää tätä. Puhdistus olisi kestänyt vähemmän aikaa.
Niin, puhdistus.
Niin meidät olisi pitänyt herättää joka aamu ainakin viihdetarkoituksessa.
"Haluan kiittää teitä pandemiaan osallistumisesta.
Paikallinen aika on 7.45."
Päätin ostaa aseen pelon takia.
Pelkäsin, enkä häpeä sanoa sitä. Olin peloissani.
Emme tienneet, mitä tapahtuisi.
Ne ovat vain turvaksi. En metsästä.
En edes halua. Minun ei tarvitse. Tiedän, mistä saan pikaruokaa.
Se riittää. En käy ulkona viikonloppuisin.
Vedä!
Ei ole...
Omistan yhä Nintendon. En tarvitse sitä.
Pelko on ainoa syy, miksi päätin ostaa aseen.
Niinpä päädyin kotini viereiseen urheilukauppaan.
Kun menin sinne, paikka oli ihan täynnä ihmisiä,
jotka eivät normaalisti edes harkitsisi aseen ostoa,
mutta hekin olivat oikeutetusti peloissaan.
Kuulin saman keskustelun kerta toisensa jälkeen.
Kuulin tämän:
"Omistan mieluummin aseen, jota en tarvitse -
kuin että tarvitsen asetta, jota minulla ei ole."
Ihan sama, mistä on kotoisin. Siinä on paljon järkeä.
En aikonut antaa politiikan häiritä henkilökohtaista turvallisuuttani.
Seuraavaksi...
Seuraavaksi otin jonotusnumeron kuin jossain virastossa tai lihatiskillä.
Lihakaupassa.
Lähikaupassa. "Numero viisi!"
Menin jonoon. Odotin jonossa 45 minuuttia.
Kun pääsin tiskille, myyjä kysyi: "Miten voin auttaa, poika?"
"No..."
Kuulin muuten joidenkin teistä nauravan.
Selvyyden vuoksi painotan, etten väitä kaikkien,
jotka myyvät aseita,
puhuvan niin.
Hän oli Jim.
Jim siis kysyi: "Miten voin auttaa, poika?"
"Tulin ostamaan ensimmäisen tuliaseeni."
"Tulit oikeaan paikkaan. Tarvitsetko apua valinnassa?"
"Minulla oli aikaa tutkailla valikoimaanne.
Taisin löytää minulle sopivan."
"Kerrohan, mikä se on."
"Tuo tuossa laatikossa." "Tämäkö?" "Juuri se."
"Tämä tässä edessä."
"Tämäkö?" "Ei, kun tämä."
"Tämäkö?" "Ei, tämä" "Tämäkö?" "Ei, tämä tässä edessä."
"Tuo, jossa on lappu. Tämä, jossa lukee kakskakkonen."
"Anteeksi, kutsuitko tuota asetta juuri -
'kakskakkoseksi'?"
"Kyllä. Mitä?"
Jim, eikö niin?
Älä katso minua kuin hullua. Luin vain tuon lapun.
Se lukee tuossa. Siinä lukee kakskakkonen."
"Tarkoitatko .22?"
"Niin kai. Kakskakkonen, .22, sama asia."
Poikaseni, on ikävä kertoa,
mutta kakskakkonen ja .22 ovat hyvin eri asioita,
mutta tämä on Kalifornia. Kaikki käy.
Onko jotain erityistä syytä, miksi valitsit kakskakkosen?"
"Niin vaikuttava kuin asevalikoimanne onkin,
tunnistan monet niistä elokuvista.
Ne ovat vähän liikaa. Olen hyvin yksinkertainen.
Tämä ase näyttää hallittavalta.
Se on pieni ja näyttää helpolta.
Lisäksi se on alennuksessa.
Ymmärrätkö? Ase kuin ase, eikö niin?"
"Ei aivan."
"Eikö tämä ole hyvä valinta?"
"Haluatko mielipiteeni, vai haluatko vain ostaa ja lähteä?"
"Ei, kun kerro, jos teen virheen.
Onko .22 hyvä vai huono ase?"
"Minun mielestäni rosvoa olisi parempi vaikka kutitella.
Tuolla sinä vain pahennat tilannetta."
Yritän sanoa, että sinä vain suututat hänet."
"Jim, minä mietin asian näin.
Ajatuksenani on käyttää asetta pikemminkin pelotteena."
Jos joku murtautuu talooni, hän näkee ison kaljun meksikolaisen ase kädessä.
Hän harkitsee uudestaan ja ryöstääkin naapurini sen sijaan."
"Jos joku murtautuu taloosi aseen kanssa, hän tietää, että sinulla on .22.
Sitten käy näin. Hän ottaa sen sinulta -
ja hakkaa sinut muusiksi sillä,
ja .22:lla hakkaaminen sattuu -
paljon enemmän kuin sillä ammutuksi tuleminen.
Se on aivan varmaa.
Kuule. En tunne sinua, mutta taidan tietää tilanteesi.
Korjaa, jos olen väärässä. Haluat suojella kotiasi."
"Kyllä." "Perhettäsi." "Kyllä." "Arvotavaroitasi?" "Kyllä."
Selvä. Seuraa minua. Tässä on se, mitä tarvitset.
Näetkö tämän? Tämä on 9-millinen. Onko selvä?
Se on kunnon tuliase. Kaksi rintaan, niin tyyppi on mennyttä aina.
Minulla on kuitenkin näitä sotilastason ammuksia täällä.
Tätä luotia kutsutaan levittimeksi.
Kutsuin eksääni sillä nimellä.
Hän oli tiukkaluonteinen.
Siksi muuti Kaliforniaan. Täältä minua ei löydä.
Kun tämä luoti tulee piipusta, se aukeaa,
ja kun se osuu, se jättää näin ison reiän."
Tyhmänä menin kysymään:
"Voiko siitä selvitä?"
"Selvitäkö?
Ei heidän halua selviävän.
Heidät haluaa kuolleeksi kuin kivi, jos minulta kysytään."
Sanoin: "En halua kenenkään kuolevan."
"Vai et halua kenenkään kuolevan!
Kamut, kuulitteko? Hän ei halua kenenkään kuolevan!
Niin. On selvää, ketä hän äänesti.
Kuule, Kakskakkonen, sinä stressaat minua. Haluan auttaa sinua,
mutta sinun täytyy haluta auttaa itseäsi, joten kuuntele.
Teen kaikkeni, jotta saamme asian hoidettua.
Maalaan sinulle nyt mielikuvan.
Olet kotona. Joku murtautuu kotiisi.
Hänellä on ase.
Sinulla on ase.
Olet jo käskenyt hänen lähteä, tai muuten ammut,
mutta hän ei lähde. Itse asiassa hän tekee päinvastoin.
Hän tulee yhä lähemmäs niin, että silmänvalkuaisetkin näkyvät.
Hän seisoo suoraan edessäsi. Näette toisenne.
Hän on valmis tekemään mitä vain ottaakseen haluamansa -
mukaan lukien henkesi. Kysynkin, että oletko valmis samaan?
Oletko valmis suojelemaan kaikkea sinulle tärkeää,
itsesi mukaan lukien, tässä tilanteessa? Mitä teet?"
"Ensinnäkin -
sinun pitäisi myydä henkivakuutuksia...
Se on kutsumusmattisi. Puheesi riipaisi.
Jos joudun noin nurkkaan ahdistetuksi ilman valinnanvaraa,
ja henkeni on vaarassa,
lupaan miehistyä. Ammun häntä jalkaan. Lupaan sen."
"Luuletko todella osuvasi jalkaan, herra Ensikertalainen?"
"Hei, jos ostan tuon luodin,
joka tekee tällaisen aukon, osun kyllä jalkaan läheltä.
Vielä lähempää ammun häntä huevoseihin. Osun pelotaan.
Vauvoja ei enää tule."
"Hyvä on, ei tarvitse liikaa kuvailla.
Tiedätkö, mitä tapahtuu, jos ammut jotakuta kotonasi jalkaan,
ja hän jää henkiin?"
"Tiedän kyllä.
Nukun paremmin tietäen, etten tappanut ketään,
ja pystyin suojelemaan kotiani, perhettäni ja tavaroitani.
Niin siinä käy."
"Olet selvästikin Disney-fani.
Tuo on ehkä suurin kuulemani fantasia.
Kysyisin, tiedätkö, muttet selvästikään tiedä.
En siis tuhlaa aikaani tähän. Sanon vain niin kuin asia on.
Jos ammut jotakuta kotonasi, ja hän jää henkiin,
hän voi haastaa sinut oikeuteen.
Aivan. Tässä tulee paras kohta.
Hän voittaa.
Aivan. Hän voittaa jutun.
Hän ei ainoastaan saa kaikkea sitä, mitä alunperin halusikin.
Kun juttu on käyty läpi, kirjoitat hänelle ison sekin.
Mitä sanot siitä?"
Sanoin: "Se kusipää kuolee!"
Hän innostui.
"Asiapuhetta!"
Sinä päivänä minulle selvisi,
että aseiden myyjät muistuttavat käytettyjen autojen kauppiaita.
He leikkivät asiakkaan tunteilla ja sitten lisämyyvät juttuja,
joita ei halua eikä tarvitse.
Hän tiesi, että olin peloissani, koska hän toisti sitä minulle.
"Tiedän, että pelkäät.
Sinä pelkäät. Olet huolissasi. Olet peloissasi."
Aina kun hän mainitsi pelon, tiskille ilmestyi jotain.
Hän myi niin hyvin, että kun hän oli myyntipuheensa pitänyt,
minulla oli neljä kivääriä,
neljä käsiasetta -
ja laatikollinen levittäjäammuksia.
Osa teistä taputtaa. Miksi?
Se on liikaa. Minulla on vain kaksi kättä.
Edelleenkin,
vaikka kotini ryöstettiin, olen kiitollinen,
koska en ollut paikalla, ja koirani olivat mukanani.
En voi korvata koiriani. En voi korvata itseäni.
Tavara on tavaraa.
Kuitenkin jos olisin ollut kotona, olisin tehnyt kaiken tarpeellisen.
Ero on siinä. Tässä tilanteessa on kahdenlaisia ihmisiä.
Niitä, joilla on ase, mutta iloisia siitä, etteivät olleet paikalla,
mutta paikalla ollessaan he olisivat tehneet jotain.
Jos olisin ollut sängyssä ja kuullut... Olisin hypännyt ylös.
Olisin ottanut aseeni.
Olisin juossut olohuoneeseen ilman paitaa yksi sukka jalassa.
Olisin kohdannut rosvon.
"Liikkumatta!"
Tietäen tuurini...
"Fluffyko?"
"Käskin olla liikkumatta!"
"Sinä olet hauska tyyppi. Olet hauska."
"Maahan!
Älä pakota ampumaan."
"Hei, Beto, tule tänne! Et arvaa, kenen talo tämä on!"
Toinen juoksee sisään.
"Hei!
Vartuin sinua katsellen."
Seuraavaksi annan nimmareita tavaroihin, joita he ovat viemässä.
Kuten sanoin, tässä tilanteessa on kahdenlaisia ihmisiä.
On kaltaiseni aseenomistajat, jotka iloitsevat, etteivät olleet kotona.
Jos he olisivat olleet, he olisivat tehneet asialle jotain.
Toiset taas ovat sellaisia, etteivät he malta odottaa -
sitä tilaisuutta.
Hyvä. Olette täällä.
Sellaisia, jotka eivät malta odottaa tunkeutujan kohtaamista,
koska he tietävät omistavansa paljon enemmän aseita,
ja he ovat valmiita sotaan.
He istuvat yöllä kotonaan pimeässä olohuoneessa -
asettaan pidellen.
He jättävät oven auki, jotta homma kävisi helpommin.
Heillä on aina ystävä joko kadun tai kaupungin toisella puolella.
"Miten kaikki sujuu sinun puolellasi?" "Täällä on rauhallista. Entä siellä?"
"Joo, rauhallista on. Kuitti. Loppu."
Tämä tilanne, se murto, aiheutti minulle trauman.
En voinut palata asumaan sinne, koska oloni oli turvaton.
Siellä olin vain minä ja kaksi chihuahuaa. Siinä se.
En ole enää poikani äidin kanssa, ja poikani asuu äitinsä luona, joten...
Kerroin pojalleni Frankielle, mitä tapahtui, ja hän totesi välittömästi:
"Niinkö? Heillä kävi onni, etten ollut siellä."
"Rauhoitu, John Wick.
He olisivat siepanneet sinut. Se olisi tullut tuplasti kalliimmaksi.
En voinut palata asumaan sinne. Asun yksin.
Niinpä laitoin sen talon myyntiin. En vain voinut asua siellä.
Se oli iso kaunis koti, jonka te auttoitte maksamaan. Kiitos.
Se oli hieno. Tosi hieno. Siinä oli neljä vessaa.
Neljä vessaa. Aivan.
Yksi penis.
Vaikka olisin juossut, en olisi voinut...
Laitoin talon myyntiin, ja tällaisen ongelman minä kohtasin.
Laitoin sen myyntiin ennen kuin olin saanut uuden asunnon,
koska ajattelin, että olen bussissa, lentokoneessa, hotellissa, aina jossain.
Yritin vain päästä asian edelle, koska kun ostin sen talon,
se roikkui myynnissä lähes kaksi vuotta. Niinpä luulin, että minulla on aikaa.
Se kuitenkin myytiin näin nopeasti,
koska kaksi henkilöä kilpaili siitä samaan aikaan,
ja he hilasivat hintaa ylös.
Yksi ostajaehdokkaista halusi kaikki huonekaluni.
Välittäjäni sanoi: "Gabriel, tämä on hullua.
Talostasi kilpailee kaksi tyyppiä. He haluavat maksaa enemmän kuin pyydät.
"Toinen haluaa antaa 100 000 dollaria ylimääräistä -
kaikista huonekaluistasi. Suosittelen, että hyväksyt tarjouksen."
Niin sitten tein. Myin talon ja kaikki huonekalut paitsi patjan.
Kaiken.
Ongelma on,
ettei minulla ei ole nyt taloa.
Minulla ei ole asuinpaikkaa, joten teknisesti ottaen olen...
Vittu, olen koditon. Ihan sama.
Sanon sen.
En aio olla asunnoton. Olen koditon. Ei minua voi canceloida.
Veisivätkö he taloni? Ei minulla ole.
Ihan sama.
Tässä vaiheessa, 47-vuotiaana,
en tarvitse enempää tavaraa.
Olen iloinen tavaroistani, mutta en tarvitse niitä.
Eniten haluan tällä hetkellä parempia ihmissuhteita,
parempia ystävyyssuhteita ja parempia ihmisiä elämääni.
Sitä minä eniten haluan.
Edellisessä spesiaalissani ilmoitin, etten ollut enää parisuhteessa.
Ajattelin, että se oli paras paikka kertoa siitä,
koska olen ollut hyvin avoin elämästäni. Show'ni kertoo elämästäni.
Ihmiset kyselivät hänestä, joten ajattelin kertoa siitä siellä.
Tiedättekö, mitä tapahtuu,
kun kertoo 50 000 ihmiselle stadionilla, että on sinkku,
ja sitten Netflix esittää sen ympäri maailmaa?
Sain tuhansia "hakemuksia" -
Fluffyn jakelukeskukseen.
Kyllä vain.
@FLUFFYGUY HAKEMUKSIA OTETAAN YHÄ VASTAAN
Aivan, Netflix. Fluffy on kunnon lutka.
Se oli uskomatonta, jännittävää, häkellyttävää.
Se oli myös pelottavaa, koska en tiennyt, mitä he halusivat.
Minäpä kerron, että sen jälkeen, kun kerroin olevani sinkku,
olen käynyt treffeillä, ja...
Niin.
En kerro määriä, koska en halua teidän arvostelevan minua.
"Fluffy on huora.
Hän on ällö.
Hän kuin joulupukki ilman joulu-sanaa."
Haluan käydä ulkona, pitää hauskaa, luoda yhteyksiä,
mutta valitettavasti en luota ihmisiin. Minä pelkään.
Tutustun ihmisiin helposti, mutta sitten kuulen, mitä he puuhaavat,
ja se on perseestä.
Vartioin sydäntäni todella huolella.
Sen edessä on muuri, toinen muuri ja lisää muureja.
Olen ainoa meksikolainen, joka pitää muureista.
Voin sanoa teille,
että tästä eteenpäin en halua uutta parisuhdetta.
Minulla menee hyvin.
Haluan käydä yhä ulkona, mutten halua olla parisuhteessa.
En halua.
Miten niin "buu"?
Se, että olen rehellinen parisuhteen karttamisesta,
on minusta huomionarvoista. Voisin valehdellakin.
Voisin tavata jonkun, sanoa, että meillä on juttu meneillään.
Merkitseekö se mitään, jos oma käytös ei muutu?
Olen rehellinen.
Haluan vain... Sille, joka buuasi, kun sanoin, etten halua parisuhdetta.
Nosta kätesi, jotta voin... Okei, olet nyt kuuluisa. Eli siis...
Mikä on nimesi? - Justin.
Justinko? - Dustin.
Selvä, Dustin.
Anteeksi... "Dustin!"
"Okei, rauhoitu."
Eikö? Hitto, "Amerikka."
No niin, Dustin.
Se, etten halua olla perinteisessä suhteessa,
on rehellistä, koska voin kertoa,
etten halua tilanteeseen, jossa minun on pakko osallistua asioihin,
jotka eivät saa minua tuntemaan itseäni hyväksi ihmiseksi.
47-vuotiaana olen kyllästynyt riitelyyn,
huutoon, syyllisyydentuntoon, velvollisuudentuntoon,
siihen, etten hymyile tarpeeksi.
En tarvitse sitä, mutta haluan silti käydä ulkona.
Haluan vain olla rehellinen.
Dustin, tarvitsen vain jonkun, jonka kanssa syödä,
juoda,
käydä elokuvissa -
ja jonka kanssa voin helliä.
Aivan.
Ne voivat olla eri henkilöitäkin.
Sanon vain, että joskus siihen vaaditaan koko kylä.
Dustin, haluaisin sanoa naiselle: "Haluatko elokuviin?"
"Joo." Sitten menemme.
Elokuvan jälkeen: "Mitä ajattelit?"
"Se oli hyvä." "Eikö?"
"Haluatko nähdä toisen elokuvan?" "Toki, milloin?"
"Ensi viikolla." "Sopii." "Pidetään yhteyttä. Nähdään silloin.
Siitä tulee siistiä. Pidämme molemmat samanlaisista elokuvista.
Tämä toimii. Pidän tästä. En malta odottaa. No niin, täytyy mennä."
Sitten hän menee oudoksi: "Odota. Miksi? Sanoit, että menee hyvin."
"Meneekin. Teemme ensi viikolla lisää. Tämä on siistiä."
"Mihin sinulla on kiire? Minne olet menossa?"
"Soitan hellijälleni. Miten niin?"
"Mikä se on?"
"Älä siitä huoli. Se on hoidossa. Elokuvat ovat sinun juttusi. Pysy niissä.
Tämä toimii meille. Olet elokuvatyttöni."
Dustin.
En kertonut hänelle, mutta sinulle kerron.
Mitä hellintäosastoon tulee,
ja tämä on hullua, koska olen aina ollut parisuhteessa,
enkä voinut koskaan olla näin avoin, mutta nyt sinkkuna -
näistä Fluffy pitää.
Mitä tulee hellintään, tätä minä haluan.
Haluan naisen.
Naisen.
Haluan naisen alkuperäisillä tehdasasetuksilla.
Tämän naisen pitää olla samanlainen tai suurempi -
kooltaan. Hänen täytyy olla iso tyttö.
Pidän isoista tytöistä.
Haluan ison tytön.
Kyllä.
Näin voimme olla samaa mieltä termostaatin lämpötilasta.
Vain isot tytöt tietävät, mistä puhun.
Olen iso poika, ja isona poikana käyn aina kuumana.
Kuumuus vaikuttaa mielialaani.
Kun minulla on kuuma, olen ärtynyt ja äärimmäisen ahdistunut.
Jotta tuntisin oloni mukavaksi, säädän huoneen 20-asteiseksi.
Aivan.
Vain iso tyttö osaa todella arvostaa sitä.
Laihat naiset eivät niinkään.
Olen väsynyt tuottamaan pettymyksen laihoille paleleville naisille.
Laihat palelevat naiset ovat ilkeitä.
He ovat ilkeitä. Heille ei 20 astetta riitä.
Ei, se pitää olla yli 22 astetta.
"Tapat minut. Ei."
En voi altistaa heitä 20 asteelle. He alkavat piikitellä.
He käyvät pahoiksi: "Voi luoja, mikä sinua vaivaa?
On niin kylmä."
No vittu, syö jotain.
Olen kyllästynyt hikoilemaan.
Että niin. Oli miten oli, Dustin, pyydän anteeksi.
En yrittänyt muuttaa tätä TED Talkiksi.
En halua sinun ajattelevan, että en usko rakkauteen,
sillä uskon minä. Ne, jotka siinä onnistuvat,
onnittelen teitä siitä. Olen tavannut monia pareja vuosien varrella.
Olen tavannut 20, 30, 40 ja 50 vuottakin yhdessä olleita pareja.
Yksi pari oli ollut yhdessä 55 vuotta.
Niin.
Kutsun heitä yksisarvisiksi.
Kerron sen tarinan. Olin Georgian Savannahissa.
Olin juuri lopettanut toisen Magic Miken kuvaukset.
Siis...
Tiedän. Niille, jotka eivät tiedä, olin Magic Mikessä.
Kyllä.
Tiedän. Olin ainoa, joka ei riisuutunut.
Magic Mike, ei Tragic Mike. Muistakaa se.
Olin ainoa, joka ei riisuutunut.
Kuvausten jälkeen managerini Joe sanoi:
"Kuule. Onnittelut uudesta projektista.
Haluan viedä sinut pihvi-illalliselle." Sanoin: "Mennään."
Hän vei Ruth's Chris Steak House.
Se on suosittu ketju ympäri maata.
Istuuduttuamme hyvin pirteä tarjoilija tuli luoksemme:
"Hei, miten menee? Juhlitteko tänään jotain?"
"Itse asiassa kyllä."
"Arvatkaa mitä. Ette ole ainoita. Näettekö tuon pariskunnan?
He juhlivat 55. hääpäiväänsä."
Olimme äimän käkenä. Niinpä katsoimme heitä.
Kysyin: "Miksi he eivät keskustele?"
"Ihmettelin samaa, mutta mies painotti, mitä he juhlivat.
Se oli mielestäni vaikuttavaa."
Sanoin: "Onkin."
Hän lähti hakemaan virvokkeita ja leipää.
Sanoin managerilleni: "Joe, kuule. Käyn tervehtimässä sitä pariskuntaa."
"Järjestät meidät pihalle täältä." "Enpäs."
"Älä tee niin kuin viimeksi." "Ei siinä niin käy."
Nousin ylös, työnsin tuolini pöydän alle ja kävelin sen parin luo.
Ymmärsin, miten tärkeä se ilta oli heille.
Tiesin tarkalleen, miten kauan kesti päästä siihen pisteeseen,
enkä aikonut pilata sitä,
mutta minulla oli kysymyksiä.
Ne kaksi olivat selvästi ammattilaisia sillä alueella.
Lähestyin pöytää niin tahdikkaasti kuin pystyin -
ja sanoin: "Anteeksi keskeytys.
On tullut tietooni, että me juhlimme 55-vuotishääpäivää."
Se mies oli tosi onnellinen, että joku huomasi. Hän oli innoissaan.
Hän teki näin...
"Juuri niin, poika. 55 vuotta sitten tänään -
tämä vierelläni istuva ihana nainen sanoi 'tahdon',
ja olemme olleet yhdessä siitä asti."
"Se on kaunista. Voinko kysyä jotain?"
"Ehdottomasti."
"Miksi ette keskustele?"
"Hän haluaa tietää, miksi me... Naura, hitto."
Poika, kun on ollut yhdessä niin kauan kuin me,
sitä on ehkä nähnyt asioita.
Meillä on lapsia, lapsenlapsia ja lastenlastenlapsia.
Olemme matkustaneet tässä suuressa maailmassa ristiin rastiin.
Olemme molemmat eläkkeellä armeijasta. Olemme nähneet ihmisten parhaat puolet,
ja valitettavasti, kun on elänyt niin kauan kuin me,
on valitettavasti nähnyt myös ihmisten pahimmat puolet.
Olemme käyneet kutakuinkin kaikki keskustelut,
mitä käydä voi -
ainakin kahdesti,
ja 55 avioliittovuoden jälkeen -
yritämme vain nauttia toistemme seurasta vaikka sitten vain hiljaa."
Sanoin:
"Oletteko käyneet ihan kaikki mahdolliset keskustelut?"
Se osui kai hermoon, koska hän sanoi:
"Katso minua!
Olen ollut taistelussa.
Mikään ei hetkauta minua. Mikään ei yllätä minua enää."
"Onko näin?"
Otin askeleen heitä kohti, otin kiinni paidastani ja vilautin.
Sitten kävelin pois. Tiedättekö, mitä sitten tapahtui?
He alkoivat keskustella!
Annoin heille suurimman lahjan, jota he eivät koskaan tunnusta.
Jotain uutta, jotain spontaania, jotain törkeää.
Jotain, mitä he eivät olleet nähneet. Annoin heille uuden tarinan.
Lupaan, että joka vuosi tästä eteenpäin he puhuvat siitä,
mitä tapahtui 55-vuotishääpäivänä.
"Muistatko, kulta, kun se samoalainen vilautti meille?"
Aivan.
Olen nääs antaja.
Muistan monta vuotta sitten -
ennen kuin tällaista esiintymispaikkaa oli,
ainoa paikka koomikoille täällä -
oli komediaklubi aivan näiden ovien ulkopuolella.
Se oli osa tämän kasinon alkuperäistä pohjapiirustusta.
Se oli Improv-niminen klubi. Se on maanlaajuinen ketju.
Monta vuotta sitten ennen kaikkea tätä -
Martin, minä ja ystäväni Alfred menimme sinne katsomaan esityksiä.
Kun saimme ensi kertaa tilaisuuden esiintyä siellä, olin vielä tuntematon.
En ollut vielä vakiintunut.
Haluankin kiittää nyt yhtä henkilöä, joka oli erittäin avulias siinä.
Hän on mies nimeltä DJ Laz.
Aivan, Pimp Wit Da Limp.
"Niin, Papá. Niin. Olen DJ Laz." Hän on mahtava,
mutta kyllä, hän kävelee ympyrää. Kiva tyyppi.
DJ Laz oli ensimmäisiä,
joka päästi minut aamuradioon hänen kanssaan.
Hän auttoi mainostamaan esityksiäni.
Sen lisäksi, että hän päästi minut ohjelmaansa,
hän myös tuli esityksiini ja toi ihmisiä mukanaan.
Hän katsoi, istui, hengaili ja nauroi.
Hän olisi voinut tehdä mitä vain Miamissa, mutta hän tuli esityksiini.
Seuraavana päivänä: "Papá, tule radioon. Puhumme esityksestäsi."
Hän auttoi minua myymään esityksiäni vuodesta toiseen.
Laz, tiedän, että katsot. Kiitos.
Tämä on osa sinua, Papá. Muchas gracias.
Kiitos
Olin silloin jo esiintynyt monta vuotta.
Aivan alussa esiinnyin ensimmäistä kertaa komediaklubilla -
näiden ovien ulkopuolella paikassa, jota ei enää ole.
Juttelin markkinointihenkilön kanssa.
Tästä on niin kauan, ettei somea ollut.
Ei ollut TikTokia, Twitteriä, Facebookia, ei mitään.
Silloin itseään saattoi promota vain aamuradiossa, aamu-uutisissa -
tai saamalla jonkun kirjoittamaan jutun. Muistatteko ne?
Niin. Sitten tietysti oli puskaradio, joka on aina paras tapa.
Komediaklubilla oli julisteita. Niinpä markkinointimies sanoi:
"Gabriel, auta minua auttamaan sinua auttamaan meitä.
Haluamme myydä lippuja. Miten haluat tulla mainostetuksi?"
Sanoin: "No..." Muistakaa, että tästä on kauan.
"Haluan, että mainostatte sitä näin.
Käyttäkää valokuvaa.
Laittakaa sen alle nimeni Gabriel Iglesias."
Minulla ei ollut silloin vielä lempinimeä Fluffy.
Sanoin: "Laittakaa sen alle 'Tuttu Comedy Centralista'."
Siihen aikaan en ollut esiintynyt muissa ohjelmissa.
Markkinoitheppu sanoi: "Mietin tässä, että miten olisi -
'Gabriel Iglesias ja amigos?"
"Amigos, vai? Miksi amigos'? Siksikö, kun kanssani on muitakin meksikolaisia?"
Hän katsoi minua ja sanoi: "Hyvä. Ymmärsit."
"En pidä siitä. Entä 'Gabriel Iglesias ja ystävät'?"
"Haluamme siihen pari muotisanaa,
jotta yhteisö ymmärtää, millainen show'si on."
"Millainen se on?" "Se on erityinen show."
"En tunne oloani erityiseksi."
"Gabriel, kuule. Entä Tacotiistai?"
"En pidä siitä." "Okei, entä Salsailta?"
"Salsailtako?"
"Tanssia vai sipsejä ja guacamolea? Oli miten oli, en pidä siitä."
En voinut uskoa sitä keskustelua, ja halusin suuttua.
Halusin räyhätä hänelle, koska hän yritti pienentää minua ihmisenä.
En kuitenkaan tehnyt niin, koska jos olisin räyhännyt,
minua olisi pidetty vaikeana. Minut olisi nähty ongelmana,
enkä olisi saanut enää tulla uudestaan.
Kun minulta kysytään: "Minkä ansiosta menestyit?"
Tietenkin lahjakkuus, paikallaolo ja juttunsa tekeminen,
mutta uhraus-sana jää usein pois. Minun piti uhrata jotain sinä päivänä,
ja moni luulee tietävänsä, mitä uhraus tarkoittaa,
mutta ennen kuin uhraus täytyy tehdä, enpä usko.
Minun piti uhrata ylpeyteni, koska vaikka halusin räyhätä hänelle,
tiesin, että ampuisin silloin itseäni jalkaan.
Tiesin, että jos he näkisivät, mihin pystyn lavalla,
heidän pitäisi ottaa minut uudelleen ja kohdella eri tavalla.
Niinpä niin paljon kuin se sattuikin,
annoin sen typerän Tacotiistain tapahtua.
Olin hyvin vihainen siitä.
Mietin, tapahtuuko niin kaikille uusille koomikoille,
vai jouduinko silmätikuksi.
Se jäyti minua. Halusin tietää. En voinut vain etsiä vastausta netistä,
koska se ei ollut vaihtoehto silloin.
Minun piti mennä klubin etuovelle, jossa oli pönttö täynnä mainoslehtisiä.
Otin yhden ja katsoin sitä. Siinä oli lista tulevista esityksistä.
Järkytyin, kun näin sen,
koska siinä oli vain kuvia, nimiä ja TV-esiintymisviittauksia.
Ei typeriä nimiä, ei teemailtoja, ei mitään hullua.
Pelkkää komediaa.
Mietin: "Miksi minua varten on se typerä Tacotiistai?"
Sitten päätin: "Etsin koomikon, joka on enemmän kaltaiseni."
Jos tiedätte, mitä tarkoitan.
Ainoa toinen koomikko, jonka löysin,
oli mies nimeltä George Lopez.
Georgen mainoksessa tosin oli vain kuva, nimi,
ja sen alla luki televisioviittaus "Tuttu ABC:ltä." Siinä kaikki.
Siinä ei lukenut: "Tykkää ratsastaa aasilla, George Lopez"
"Syö burriton molemmin käsin, George Lopez."
Hyppäsin juuri muurin yli. Se on George Lopez." Ei!
"Miksi minulle tehdään näin?"
"Hyvä on. Katsotaan, miten mustia koomikkoja promotaan."
Heidän kohdallaan -
homma meni samoin.
Kuva, nimi, televisioviittaus, ja siinä kaikki,
ellei kyse ollut show'sta jossa oli useita mustia koomikkoja.
Jos komediaklubilla oli show, jossa esiintyi useampi musta,
sille annettiin tarttuva nimi.
Nimeksi annettiin vaikkapa "Urbaani ilta, Apolloilta, Def Jam Comedy Night,
BET-komediailta tai Mustahko komediailta." Sen pidemmälle niissä ei menty.
Minun kanssani mentiin uudelle tasolle.
Heille ei ollut Margaritamaanantaita, Tacotiistaita,
Karvakäsikeskiviikkoa, Tortillatorstaita,
Piñata-perjantaita tai Sá bado Gigante. Ei.
Niin ei kävisi mustille koskaan.
Et koskaan näe Mallasviinamaanantaita,
Tupac-tiistaita, Kanakeskiviikkoa,
Thong, Thong, Thong -torstaita,
Papuperjantaita, Läpsi-muijaa-lauantaita -
tai Sookie-Sookie-sunnuntaita.
Niin ei varsinkaan tapahdu valkoisille.
Kerron sen vitsin.
Tiedättekö, miksi voitte nauraa vapaasti sille, mitä aion sanoa?
Koska kuten sanoin aiemmin,
tulin tänne viihdyttämään, en loukkaamaan.
Kiusaan kaikkia aloittaen itsestäni.
Niin ei sitä paitsi koskaan tapahdu.
Ette näe koskaan Monster truck -maanantaita,
Takatukkatiistaita,
Kaljamahakeskiviikkoa tai Treffit-siskon-kanssa-torstaita.
"Ei helvetti, Fluffy! Nyt ylitit rajan!
Nimeni on Dustin enkä hyväksy tuota paskaa!
Olen Daviesta, jumalauta."
Ole hiljaa ensi kerralla.
Eli siis...
Puhuin Martinin kanssa ennen esitystäni,
ja hän kysyi: "Aiotko kertoa sen tarinan siitä teemailtajupakasta,
joka tapahtui Improvissa?"
Sanoin: "Minusta minun pitäisi. Minusta se teemailtajuttu pitää kertoa."
"Gabe, voinko kertoa jotain siitä teemailtajutusta?"
"Kerro."
"Ymmärrätkö, että kaikkina vuosina, kun olet kertonut sen tarinan siitä,
mitä sillä klubilla tapahtui,
ettet ole koskaan päässyt sen viikon loppuun?"
"Tiedäthän sinä, miksi? Se on komedian sääntö.
Show pitää lopettaa suurimpaan nauruun.
Torstai saa suurimmat naurut. Siksi lopetan siihen."
Martin sanoi: "Tiedän sen,
mutta ryöstät valkoisilta heidän viikkonsa."
En ajatellut sitä niin.
Breitbart-perjantai,
Lanaa-kongressitalo-lauantai,
Sano-että-kaduttaa-sunnuntai!
Onko meillä yhä kivaa?
Onko meillä yhä hauskaa?
Tätä tarkoitan.
Ihmiset nauravat, eivät suutu, eivät loukkaannu -
eivätkä riehu.
Ne viisi, jotka eivät olleet minusta kuulleet, tämä on teille.
Poliisi pysäytti minut, kun poistuin Krispy Kremen autokaistalta.
Käännyin vasemmalle oikean sijaan,
mutten ollut tarkkaavainen laatikkoni takia. Olin hurmioissani siitä.
Käännyin väärään suuntaan, ja sitten...
Myöhemmin.
Poliisilla kesti ikuisuuden. En jaksanut odottaa.
Nappasin donitsilaatikon syliini. Avasin sen. Olin ihan...
Juuri kun aioin alkaa ahmia, poliisi tuli auton ikkunan viereen.
Hän kysyi: "Tiedätkö, miksi pysäytin sinut?"
Tilanne oli liian hyvä. Otin laatikon ja sanoin: "Koska haistoit tämän."
Fluffy!
Mietit varmaan, miksi keskeytimme spesiaalin jälleen?
Halusin kertoa, että useimmat koomikot olisivat -
jo hyvästelleet yleisön -
ja lähteneet kotiin lunastamaan Netflix-sekin toivoen uutta spesiaalia.
"Soita minulle, Netflix," mutta tämä tyyppi ei ole kuin useimmat.
Niin käy, kun palkkaa meksikolaisen. Pidämme ylitöistä.
Kiitos, että halusitte kuulla yli 20 vuotta vanhan vitsin.
Minäkin vartuin katsoessani sinua.
Sain vilunväreitä...
Katsokaa.
Se oli kaunista.
Minäkin rakastan teitä. Oikeasti, kiitos siitä. Kiitos.
On faneja, ja sitten on se, mitä te teitte juuri äsken.
En tunne muita koomikkoja,
jotka saavat tällaista rakkautta ja uskollisuutta. Kiitos.
En lähde vielä, koska minulla on lisää juttuja,
mutta halusin kiittää äskeisestä.
Kiitos.
Kun aloin tehdä stand-upia vuonna 1997,
ainoat paikat, joissa sain mennä lavalle ja tehdä sitä, mitä teen, olivat baarit,
räkälät ja rähinäkuppilat.
Martin ja minä tapasimme niin monta vuotta sitten.
Esiinnyimme Kalifornian Montebellossa, ja yleisön kanssa piti huutaa kilpaa,
koska siellä oli liian meluisaa. Siellä oli TV:t päällä,
väki joi, poltteli... He tekivät kaikkea muuta -
paitsi keskittyivät.
Yleisö piti yrittää saada nopeasti nauramaan.
Eräänä iltana yksi koomikko veti minut sivuun.
Hän sanoi: "Hei, poika."
Suutuin, kun hän kutsui minua pojaksi.
Sanoin: "Saan jo juoda."
Olin 20 - 21-vuotias, ja vaikka luulin olevani aikuinen,
en ollut.
En ollut aikuinen. Suutuin, kun hän veti minut sivuun.
Hän kysyi: "Voinko antaa neuvon?"
"Kuka hän luulee olevansa? Olen hauskempi kuin hän."
Niin minä ajattelin, koska 21-vuotiaana olin nilkki.
Todellakin olin.
Niinpä sitten... En tiedä, mikä minuun meni, kun sanoin:
"Toki, kerro pois."
Minä vain seisoin, ja hän sanoi: "Kuule.
Olet tosi miellyttävä lavalla, ja se on harvinaista.
Annan pienen neuvon.
Jos poistat esityksestäsi kiroilun -
ja likaisen materiaalin,
luulen, että sinulla on pitkä ura edessäsi."
Tiedän, että minun piti lopettaa kiroilu, ja sanoin V-sanan kahdesti tänään.
Ei, kun sanoin sen kolmesti.
Teen sen harkiten. Pidän laskua. En hoe sitä jatkuvasti.
Lisäksi olemme kasinolla.
Kukaan ei häviä rahojaan sanoen: "Voi himskatti." Ei.
Te kiroilitte ennen esitystä. "Milloin vitussa se alkaa?" Joo, kuulin.
Olen lihava, en kuuro.
Kuulin, piru vie.
Oli miten oli,
hän antoi sen neuvon.
Lopeta kiroilu ja poista likainen materiaali.
En tiedä, miksi kuuntelin häntä, mutta kuuntelin, ja hän oli oikeassa.
Yhtäkkiä aloin saada mahdollisuuksia koko ajan.
Sain keikkoja collegeihin, lukioihin, kirkkoihin ja messuille.
Sitten tulivat isot kasinokeikat.
Aikoinaan piti olla putipuhdas päästäkseen esiintymään kasinolla.
Se on mennyttä.
Nyt riittää, että myy lippuja, niin saa esiintyä,
mutta aikoinaan vain muutama pystyi siihen.
Minulla oli onni olla yksi heistä. Muistan, kun sain keikan -
Morongo-kasinolle Etelä-Kaliforniaan. Olin takahuoneessa ohjelmamyyjän kanssa,
joka minut palkkasi sinne: "Et siis kiroile, eikö niin?"
Sanoin: "En kiroile."
"Ei likaisia juttuja." "Ei likaisia juttuja."
"Onnea matkaan."
Siellä olin vain minä ilman lämmittelijöitä.
Siellä kuului kuulutus kaiuttimista:
"Toivottakaa tervetulleeksi koomikko Gabriel Iglesias."
Sitten marssin lavalle.
Loukkasin koko yleisöä -
viidessä sekunnissa,
ja minä tein sen kiroilematta.
22-vuotias poika nousi lavalle,
katsoi yleisöä ja kysyi:
"Hei. Onko tämä tavallinen vai intiaanikasino?"
Näettekö, miten te kaikki tiedätte?
Minä en tiennyt.
En tiennyt, koska TikTokia ei ollut.
Sain siitä elämänkokemuksen, jota en koskaan unohda.
Heti sen sanottuani koko eturivi,
joka koostui kasinon heimojäsenistä,
nousi seisomaan.
Yksi heistä ojensi minua koko yleisön edessä.
"Hei! Noin ei enää sanota! Oikea termi on Amerikan alkuperäiskansa.
Osoita kunnioitusta."
"Voi luoja. Olen pahoillani. En tiennyt."
Oloni oli kamala, ja minua nolostutti.
Onneksi minulla oli toinen esitys kello 22. Kun aika koitti, nousin lavalle.
Minulle ei tarvinnut kertoa uudestaan, että mokasin.
Se riitti, että minut häpäistiin koko yleisön edessä kerran.
Siksi uskon vahvasti häpäisyyn.
Häpäisy on hyvästä.
Se on hyvästä, kunhan sen tekee syystä.
Jos aiot opettaa jollekulle arvokkaan opin,
anna mennä, koska se toimi minulle. Minut häpäistiin kerran.
Toinen esitys kello 22. Noustuani lavalle oli eri ääni kellossa.
"Ennen kuin aloitan, hyvä yleisö, haluan kiittää niitä -
Amerikan alkuperäiskansan edustajia, jotka ovat täällä.
Kiitos tästä tilaisuudesta esiintyä kasinollanne.
Toivottavasti nautitte."
Luulin toimineeni hyvin. Yhtäkkiä yksi heimon jäsen nousi ylös.
"Hei, jätä se 'Amerikka' pois. Sano vain 'alkuperäiskansa.'
"Selvä!"
Se jäi mieleen. Se oli voimakasta. Se oli pelottavaa.
Seuraavalla kasinokeikallani sanoin:
"Haluan huomioida ne alkuperäisasukkaat, jotka ovat täällä."
Sitten joku huusi: "Olemme kotoperäisiä."
Voi vittu.
Se oli neljäs.
OIKEASTAAN VIIDES
PILKUNTARKKA FANI
Ajan myötä sain tilaisuuden esiintyä kaikkialla Yhdysvalloissa.
Sitten sain ensimmäinen keikkani Kanadassa.
Ironista kyllä -
se oli kasinolla.
Esiinnymme yhä siellä, Ontarion Windsorin Caesarsissa.
Se on vastapäätä Michiganin Detroitia.
Minulle selvisi kantapään kautta, että Kanadassa -
sen maan alkuperäisiä ihmisiä kutsutaan -
aivan eri termillä.
Oikea termi Kanadassa on -
ensimmäinen kansakunta.
En tiennyt. Olin niin hermostunut siellä, että sanoin "Amerikan alkuperäiskansa".
Hei, en ollut edes Amerikassa. Helvetin tyhmä. Pendejo, tiedän.
Onneksi joku kertoi sen minulle. Onneksi esiinnyin kaksi kertaa.
Kello 22 nousin lavalle ja sanoin:
"Ennen kuin aloitan, haluan huomioida ensimmäisen kansakunnan jäsenet täällä.
Sitten joku huusi:
"Kutsu meitä intiaaneiksi."
Eturivistä yksi tyyppi sanoi:
"He eivät ole intialaisia."
"He eivät ole intialaisia!"
Kanada on aina ollut seikkailu.
Esiinnyimme taas samalla kasinolla.
Aina, kun esiinnymme USA:n ulkopuolella,
vaikka sitten naapurissa, kuten Kanadassa tai Meksikossa,
Martinin ensimmäinen kysymys yleisölle on, onko yleisössä amerikkalaisia.
Esiinnyimme missä tahansa, aina on muutama.
Sinä iltana Martin kysyi sen taas: "Onko täällä amerikkalaisia?"
Hän ei tiennyt, että aiemmin sinä päivänä -
saman kasinon suuressa juhlasalissa -
oli detroitilaisen yrityksen vuoden lopun juhlat.
He olivat juhlineet ja ryypänneet siellä keskipäivästä asti.
Kunnon bileet.
Heidän juhlasuunnittelijansa kai ajatteli,
että olisi mahtava idea päättää juhlat nauruun.
Hän osti kaikki liput esitykseeni sinä iltana -
ja antoi ne sille yhtiölle.
Kello seitsemän väki kompuroi sisään ja istui paikoilleen.
Sitten Martin nousi lavalle ja kysyi: "Onko täällä amerikkalaisia?"
Muutaman huudahduksen sijaan siellä kuului näin.
He olivat niin humalassa, että he alkoivat hokea:
"USA."
Kuulin sen pukuhuoneeseen. Mietin siellä: "Miksi olemme täällä?
Tämä olisi onnistunut Detroitissakin."
Minun piti täyttää lomakkeitakin. Mietin: "Tämä ei ole kivaa."
Väliajalla Martin tuli takahuoneeseen, ja hän sanoi: "En tiedä, kuulitko..."
"Kuulin."
"Haluat ehkä mainita sen." "Niin teenkin."
Jossain vaiheessa esitykseni aikana sanoin yleisölle:
"Pikkulintu kertoi, että täällä on ehkä pari amerikkalaista.
Onko se totta?"
Toden totta...
He aloittivat taas.
"USA!"
Sitten tuli hiljaista, ja kuulin: "Amerikka".
Sanoin: "Hyvä yleisö. Ymmärrättekö, mitä juuri tapahtui?"
Teimme juuri historiaa.
Eturivin väki ihmetteli, miten niin.
Sanoin: "Teimme juuri historiaa.
Kuka olisi uskonut, että jonain päivänä -
tuhansia, tuhansia, tuhansia ja taas tuhansia -
amerikkalaisia ylittäisi rajan -
nähdäkseen meksikolaisen."
Kiitos 27 vuodesta tämän meksikolaisen tukemisesta.
Miami, rakastan teitä kovasti. Kiitos.
Hyvää yötä.
Kiitos!
Fluffy!
RISALLE. NIMESIN SINUT RISAKSI, KOSKA ESPANJAKSI SE TARKOITTAA NAURUA,
JOTA KOOMIKKO RAKASTAA ENEMMÄN KUIN MITÄÄN MUUTA.
IKÄVÖIN SINUA IKUISESTI.
Tekstitys: Antti Rinta-Loppi