‫פלאפי!‬
‫וואו, תראו את הקהל הזה.‬
‫הם משתגעים על הבחור הזה.‬
‫מי זה?‬
‫למה הם מתחרפנים?‬
‫טוב, נראה לי שפשוט נצטרך לחזור להתחלה‬
‫ולהבין מה קורה.‬
‫עורך, בבקשה תעשה לי טובה‬ ‫וקח אותנו חזרה להתחלה.‬
‫אני חושב שאולי הלכת קצת רחוק מדי.‬
‫כן. בסדר. כן, הבנתי.‬ ‫ספיישל אחרון. הופעה באצטדיון.‬
‫טיילור סוויפט המקסיקני.‬
‫בסדר. אני... זה קצת רחוק מ...‬
‫שלום? זה הרבה...‬
‫הלכת...‬
‫בסדר. ממש מצחיק, עורך.‬
‫ממש מצחיק.‬
‫לא לזה התכוונתי כשאמרתי "להתחלה".‬
‫אבל ברצינות, כמה זמן הספיישל הזה?‬
‫- שעה ו-38 דקות -‬
‫אוקיי, טוב, בוא נחזור אחורה‬ ‫בדיוק שעה ו-38 דקות‬
‫וניתן לאנשים האלה משהו לדבר עליו.‬
‫- האגדה על פלאפי -‬
‫פלאפי!‬
‫- האגדה על פלאפי -‬
‫פלאפי!‬
‫אנחנו במיאמי, ביץ'!‬
‫כן. מיאמי המזורגגת.‬
‫רק במיאמי אני יכול להתלבש ככה.‬
‫באל-איי לא. כאילו,‬
‫"אני עיוורת!‬
‫"זה יותר מדי."‬
‫ממש די-ג'יי חאלד המקסיקני. נכון?‬
‫ואני רוצה להודות, אם אנחנו כבר כאן,‬
‫ל"אונלי אין דייד".‬
‫תודה רבה לכם.‬
‫המבין יבין,‬
‫ונראה לי שהבנתם.‬
‫וגם לחברים שלי ב"לה קרטה" על כל האוכל. אז...‬
‫כן.‬
‫לפני שנתחיל,‬
‫אני רוצה להודות להארד רוק מלון וקזינו‬
‫על ההזדמנות להקליט ספיישל.‬
‫אף בדרן אחר עוד לא הקליט כאן ספיישל.‬
‫הערב זה הראשון.‬
‫אלה לא הרולינג סטונז.‬
‫אלה לא האיגלס.‬
‫הם סמכו על קומיקאי‬
‫שיגרום לזה לקרות.‬
‫אז תודה לכם.‬
‫יש פה עוד מישהו שמתאכסן בהארד רוק?‬
‫היי, גם אני.‬
‫זה מלון יפהפה,‬
‫ואני לא סתם אומר כי קיבלתי את החדר בחינם.‬
‫אתה יודע שאתה במלון וקזינו נחמד‬ ‫כשאתה מדליק את הטלוויזיה בחדר שלך‬
‫ויש להם סרטון משלהם.‬
‫כאילו, אם אתם ישנים כאן,‬ ‫אם תדליקו את הטלוויזיה תקבלו:‬
‫"ברוכים הבאים להארד רוק מלון וקזינו.‬
‫"הימורים 24 שעות ביממה,‬ ‫שבעה ימים בשבוע, 365 ימים בשנה."‬
‫אני יושב שם,‬ ‫"למה אני לא יכול להפסיק לצפות בזה?"‬
‫והתחלתי לחשוב,‬
‫בשלב הזה, למה לא עושים את זה למכונות המזל?‬
‫כאילו, הימורים זה כבר חסר בושה.‬
‫אז פשוט לכו על זה עד הסוף.‬
‫אתה ניגש לאחת המכונות הקטנות,‬ ‫מכניס שטר של 20.‬
‫"אל תפסיק."‬
‫"אני לא אפסיק."‬
‫אנשים עוברים ליד. "מה אתה עושה?"‬
‫"מנסה לזכות בכל הקופה!"‬
‫כן. אני אתחיל את המופע הערב עם שאלה.‬
‫לא ככה נהוג להתחיל מופעי סטנדאפ,‬ ‫אבל אני אתחיל עם שאלה.‬
‫השאלה היא,‬
‫מי מהאנשים שכאן הלילה‬ ‫מעולם לא שמע עליי קודם?‬
‫חמישה.‬
‫שניים. חמישה. בסדר.‬
‫לאלה מכם, חמשתכם, אני אומר, "סליחה".‬
‫אני יודע שהתרגשתם. ראיתם את הכרטיס.‬
‫ראיתם את שם המשפחה, ואז אני הופעתי.‬
‫וחשבתם, "אנריקה גדל".‬
‫הסיבה היחידה שאני שואל‬ ‫מי מעולם לא ראה או שמע עליי‬
‫היא שאם שמעתם עליי‬ ‫אתם יודעים איזה מין מופע אני עושה,‬
‫ואתם יודעים איזה מין מופע אני לא עושה.‬
‫לא באתי להגיד לכם‬ ‫למי להצביע, למי לא להצביע,‬
‫איזו זריקה לקבל או מאיזה תינוק להיפטר.‬ ‫זה לא המקום שלי.‬
‫אם כבר נעלבתם אז פספסתם את הנקודה.‬
‫אני אומר לכם מה אני לא אעשה.‬
‫אני מבטיח, באתי לבדר, לא להעליב, בסדר?‬
‫אנחנו נצחק על כולם‬
‫ונתחיל בי.‬
‫אבל שתדעו, אנחנו חיים בתקופה שונה.‬
‫אני עושה את זה כל כך הרבה זמן‬
‫תמיד חשבתי שכל עוד אני נחמד‬
‫לא אמורות להיות לי בעיות,‬ ‫אבל זו תקופה שונה מאוד.‬
‫זו השנה ה-27 שלי.‬
‫עשרים ושבע שנים כקומיקאי.‬
‫וב-27 השנים האלה,‬ ‫מעולם לא הייתי צריך לדאוג.‬
‫אתם יודעים, כשהתחלתי ב... אוף, 1997,‬
‫הייתי מגולח למשעי,‬
‫היה לי שיער.‬
‫אני יודע. חלק מכם כזה, "מה קרה?!"‬
‫חיסון. אני יודע.‬
‫סתם, בצחוק. סליחה, פלורידה. בצחוק.‬
‫אמרתי "חיסון",‬ ‫וחלק מכם מיד כזה, "אמרתי לך!" כן.‬
‫"אמרתי לך, הוא אמר."‬
‫יש לי כמה חברים שאמרו לי‬
‫"אחי, אתה מרוויח כסף עכשיו.‬ ‫למה שלא תעשה השתלת שיער?"‬
‫אמרתי, "בשביל מה?"‬ ‫"אתה יודע, יש נשים שרוצות בחור עם שיער."‬
‫יופי להן.‬
‫והם לא משקרים.‬
‫באמת יצאתי עם כמה נשים שדאגו להגיד לי‬
‫ששיער זה חשוב.‬
‫אחת אמרה לי בפה מלא, "אני צריכה‬ ‫אפשרות להעביר את האצבעות שלי בשיער שלך".‬
‫כן! ואמרתי לה‬ ‫"היי, תראי, אם תיכנסי מספיק עמוק...‬
‫"תוכלי להגשים את המשאלה שלך.‬
‫"לא ציינת במפורש מיקום. היי.‬
‫"את רוצה שיער, שיערות, אני כאן בשבילך."‬
‫אני קומיקאי כבר 27 שנים.‬
‫וב-27 השנים האלה, ראיתי הרבה קומיקאים‬
‫באים והולכים.‬
‫ואני אסיר תודה שבכל הזמן הזה‬
‫הצלחנו לשמור על רמה מסוימת.‬
‫אז אני מרגיש שאנחנו עושים משהו נכון.‬
‫וזה מרגיש לי מוזר,‬
‫כי עכשיו צריך מאוד להישמר.‬
‫אוקיי. צריך ממש להישמר,‬ ‫כאילו, 27 שנים כקומיקאי‬
‫וסוף סוף התחלתי לשמוע אנשים‬ ‫אומרים לי דברים שלא שמעתי מעולם.‬
‫התחלתי לשמוע אנשים אומרים לי דברים כמו‬
‫"היי, פלאפי. גדלתי עליך."‬
‫שזו מחמאה מדהימה כי זה לא רק אומר‬
‫שאתה מעריץ, זה אומר שזה חשוב לך.‬
‫זה אומר שאתה עוקב‬ ‫אחרי הקריירה הזאת במשך הרבה זמן.‬
‫חלק מכם, בפעם הראשונה‬ ‫שראיתם אותי מופיע, הייתם ילדים.‬
‫ועכשיו חלק מכם כאן הערב‬
‫עם הילדים שלכם.‬
‫אז אני רק רוצה להודות לכם על כל שנות האמון‬
‫ועל זה שאתם ממשיכים לחזור ולראות את המופע.‬
‫זה משמעותי לי.‬
‫לשמוע מישהו אומר שהוא גדל עליי,‬
‫זו אחת המחמאות הכי גדולות שבדרן יכול לקבל.‬
‫ועכשיו שאני בטיפול פסיכולוגי‬ ‫אני מבין שזה מה שזה אומר.‬
‫אני לא אשקר לכם.‬
‫בפעם הראשונה שמישהו אמר לי שהוא גדל עליי,‬
‫לא ידעתי מה לעשות.‬
‫לא ידעתי איך לעכל את זה,‬
‫כי אף אחד לא רוצה להרגיש שהוא... מזדקן.‬
‫אז כששמעתי את זה לראשונה, הרגשתי...‬
‫בפעם השנייה ששמעתי את זה‬ ‫חשבתי, "תקנה כובע".‬
‫בפעם השלישית קיבלתי את זה. הייתי כזה,‬
‫"לפני שנים רבות, כשרק התחלתי,‬ ‫כל זה היה אדמה‬
‫"ככל שהעין יכולה לראות.‬
‫"זו הייתה תקופה שונה מאוד ו..."‬
‫דרך אגב, אני לא יודע‬ ‫למה הקול הזקן שלי לבן.‬
‫זה פשוט ככה.‬
‫ניסיתי לעשות את הקול המקסיקני,‬ ‫אבל לא מתייחסים אליו ברצינות.‬
‫"טוב, לך תחפש.‬
‫"היינו בחווה ואמרו לנו להזדיין משם, אחי.‬
‫"קשה מאוד בעולם הגדול."‬
‫אבל הזמנים משתנים. החוקים משתנים.‬ ‫אני לא יודע לכמה זמן זה עוד יהיה תקין.‬
‫אני אספר לכם מה קרה לי ולמה העליתי את זה.‬
‫השתתפתי בפודקאסט.‬
‫ולפני שנכנסתי לאולפן,‬ ‫דיברתי עם המפיקה בחוץ.‬
‫והמפיקה מתרגשת ושמחה,‬ ‫והיא אמרה, "גבריאל איגלסיאס,‬
‫"כל כך מרגש לארח אותך.‬
‫"זה ממש מגניב.‬
‫"לפני שנתחיל, המגיש רצה שאשאל אותך משהו,‬
‫"לפני תחילת הריאיון."‬ ‫אמרתי, "בטח, קדימה".‬
‫"בסדר. מה הזהות שלך?"‬
‫לא ידעתי איך לענות על זה.‬
‫אני בן 47. לא ידעתי מה להגיד.‬
‫אמרתי, "שיט. 'רעב', אני מניח".‬
‫כאילו...‬
‫אני עייף, ישנוני, מדוכא בימי שלישי.‬
‫אני לא יודע מה את רוצה שאגיד.‬
‫כאילו, העניין הוא‬
‫שידעתי מה היא ניסתה לשאול אותי.‬
‫פשוט לא רציתי להשתתף בשיחה על משהו‬
‫שאין לו שום קשר אליי.‬
‫זה היה... כן.‬
‫הרגשתי כאילו נותנים לי פיתיון‬
‫כי לא משנה איך הייתי עונה על השאלה הזו,‬
‫הייתי מוצא את עצמי במצב לא נעים.‬
‫כי מבחינתי, כאילו,‬ ‫"אני אגיד משהו מצחיק וזהו".‬
‫אבל בימינו, אי אפשר פשוט לא לענות על השאלה‬
‫כי השתיקה נתפסת כבעיה.‬
‫ואני מצטער‬ ‫אם זה שאני לא עונה על שאלה מסוימת‬
‫נחשב לבעיה.‬
‫גדלתי בתקופה שבה אמרו לך כל הזמן‬
‫לא לדחוף את האף.‬
‫זה כל מה שאני מנסה לעשות,‬ ‫להישאר בנתיב שלי.‬
‫עוד דבר שאמרו לנו כל הזמן היה:‬
‫תמיד לכבד את המבוגרים ממך.‬
‫ולא משנה מאיזה דור היית,‬
‫זה היה לפחות הדבר היחיד‬ ‫שתמיד יכולנו להסכים עליו.‬
‫עד עכשיו.‬
‫עכשיו אנשים מבוגרים יותר נתפסים כבעיה.‬
‫באמת.‬
‫אתם יודעים, ואני מבין‬
‫שלצעירים של היום יש את הטכנולוגיה בכף ידם,‬
‫ואפשר לחפש בגוגל כל דבר,‬
‫אבל אי אפשר לחפש בגוגל ניסיון חיים.‬
‫אוקיי?‬
‫אי אפשר. אי אפשר‬ ‫להוריד למערכת שלך קשיים. או כישלון.‬
‫אי אפשר להוריד‬ ‫את הרגעים האלה שעוזרים לבנות אותך‬
‫כדי להפוך אותך לאדם טוב יותר.‬
‫אז שוב, במקרה שלי,‬
‫בחרתי להישאר בנתיב שלי ופשוט לספר בדיחות‬
‫כשהבחורה שאלה אותי את השאלה.‬
‫היא התרגזה מאוד. היא נעלבה מאוד.‬
‫ברגע שהגבתי בבדיחה‬
‫היא אמרה כזה, "לא, לא לזה התכוונתי.‬
‫"הכוונה היא מהם כינויי הגוף שלך?"‬
‫"מה?"‬
‫"כינויי הגוף שלך?‬
‫"למשל, 'הם' או 'אלה'?"‬
‫"הם?‬
‫"או אלה?‬
‫"אני עד כדי כך שמן?‬
‫"מתי הפסקתי להיות 'זה'?"‬
‫מסתבר שאכלתי עד שנהייתי רבים.‬
‫זה מה שקרה.‬
‫אני מגלה שגם אם יש לך כוונות טובות,‬
‫ואתה מנסה להיות סבבה,‬
‫אתה עדיין עלול להיקלע לכל מיני מצבים.‬
‫אז אני אספר לכם מה עוד קרה לי, בסדר?‬
‫הייתי במקדונלד'ס.‬
‫זו אפילו לא הבדיחה, אבל בסדר.‬
‫בסדר. אתם כזה, "זה יהיה טוב". לא!‬
‫הייתי במקדונלד'ס ליד הבית שלי.‬
‫מקדונלד'ס ליד הבית שלי‬ ‫הוא למעשה שניים במחיר אחד.‬
‫זה מקדונלד'ס בפינה, וזו גם תחנת דלק.‬
‫יש לי רכב שטח גדול.‬
‫ידעתי שייקח לו רגע.‬
‫אז אמרתי, "אני כבר כאן‬ ‫אז אלך לקנות קצת נאגטס".‬
‫נכנסתי למקדונלד'ס, ובזמן שנכנסתי‬
‫לא יכולתי שלא לשים לב‬
‫למשפחה חסרת בית שיושבת בחוץ.‬
‫לא היה להם שלט.‬
‫הם לא ביקשו ממני כסף, אבל זה היה ברור.‬
‫אפשר היה לראות‬ ‫שהמשפחה המסכנה הזאת התקשתה בחיים.‬
‫אז נכנסתי פנימה ואמרתי, "האמת?‬
‫"אני לא צריך שום דבר לאכול.‬
‫"באמת שלא. זה כבר סתם הרגל."‬
‫ניגשתי לקופה ואמרתי,‬
‫"יודע מה, אני רוצה‬ ‫להזמין אוכל למשפחה הזו. יש להם ילדים."‬
‫אז ביצעתי הזמנה והקופאית כזה, "עוד משהו?"‬
‫"האמת שכן. יש לך מגבונים לחים?"‬
‫"סליחה?"‬ ‫"את יודעת, מגבונים לניקוי ידיים."‬
‫"אדוני, אתה מוזמן להשתמש בשירותים.‬
‫"אתן לך את הקוד."‬
‫"העניין הוא כזה.‬
‫"זה לא בשבילי. זה למשפחה חסרת הבית‬
‫"שממש מחוץ לדלת.‬
‫"אני רוצה לוודא שהילדים הקטנים‬ ‫יוכלו לנקות את הידיים לפני שהם אוכלים.‬
‫"האוכל שהזמנתי הוא בשבילם."‬
‫ובזמן שאנחנו מדברים...‬
‫תודה.‬
‫בזמן שאנחנו מדברים, מנהלת המקדונלד'ס‬
‫מקשיבה לשיחה שלנו, והיא ניגשת אלינו.‬
‫היא חטטנית, כן?‬
‫היא אמרה, "סליחה. לא יכולתי שלא לשמוע.‬
‫"אמרת עכשיו שהאוכל הזה הוא למשפחה בחוץ?"‬
‫"כן, אני מקווה שזה בסדר."‬
‫"לא, זה בהחלט בסדר.‬
‫"לתת אוכל לאנשים שצריכים אוכל‬ ‫זה בהחלט בסדר.‬
‫"עם זאת, איך שקראת להם,‬
‫"זה לא בסדר."‬
‫"איך קראתי להם?"‬
‫"אמרת...‬
‫"חסרי בית."‬
‫"כי זה מה שהם. תראי. שיט.‬
‫"הוא מלקק את החלון."‬
‫"אדוני, אסור להשתמש במונח הזה.‬
‫"זה נחשב פוגעני."‬
‫מי התלונן?‬
‫"טוב, אם אני לא אמור להגיד 'חסרי בית',‬
‫"מה אני אמור להגיד במקום 'חסרי בית'?"‬
‫"אדוני, המונח התקין פוליטית החדש‬ ‫הוא 'מחוסרי דיור',‬
‫"כשמתארים אנשים במצב מצער כזה."‬
‫"את צוחקת."‬
‫"לא, אדוני. אני לא צוחקת.‬ ‫ותנמיך את הקול בבקשה."‬
‫"איך אני אמור להנמיך את הקול‬
‫"כשאת אומרת משהו כל כך מגוחך?"‬
‫"ובכן, אדוני, אם אתה חושב שזה מגוחך,‬ ‫אז ברור שאתה חלק מהבעיה,‬
‫"לא הפתרון."‬
‫אוי, מיאמי. כמה שרציתי להיכנס בה.‬
‫רציתי להיכנס בה.‬
‫כן. רציתי להיכנס בה‬ ‫כמו איזה קשוח מארץ הקשוחים.‬
‫אוהבים אותך, פלאפי.‬
‫תודה שבאתם, קשוחים.‬
‫אז כן, רציתי לצאת עליה, אבל אני...‬
‫רציתי להיכנס בה, אבל לא הצלחתי‬
‫כי זה סניף המקדונלד'ס הרגיל שלי.‬
‫אתם יודעים? לא בא לי שירחיקו אותי.‬
‫הסניף הבא רחוק,‬ ‫ומחירי הדלק בשמיים, אז אני כזה, "נהה".‬
‫אז הסתכלתי עליה ואמרתי,‬ ‫"בסדר. רוצה לשחק את המשחק הזה?‬
‫"בואי נשחק את המשחק הזה.‬
‫"מעתה והלאה‬
‫"אני כבר לא שמן.‬
‫"לפי מה שאת אומרת, אני 'מחוסר התעמלות'."‬
‫בחיי. היא הסתכלה עליי‬ ‫ואמרה, "אל תהיה מגוחך".‬
‫והסתכלתי עליה ואמרתי, "אה!‬
‫"טוב, אם את חושבת שזה מגוחך,‬ ‫אז ברור שאת חלק מהבעיה.‬
‫"לא הפתרון."‬
‫לקחתי את האוכל ויצאתי.‬
‫עכשיו, החצי השני של הסיפור.‬ ‫אני ניגש למשפחה. בסדר?‬
‫ואני נותן לאימא את שקיות האוכל.‬
‫והאימא הייתה כל כך נחמדה.‬
‫היא פשוט שמחה שמישהו חשב עליה ועל ילדיה.‬
‫היא התרגשה מאוד.‬
‫היא כאילו, "אני רק רוצה להודות לך.‬
‫"אין לך מושג מה עשית בשבילנו עכשיו.‬
‫"זה באמת משמעותי מאוד.‬
‫"תודה."‬
‫והייתי חייב לשאול את השאלה.‬
‫שאלתי,‬
‫"אתם בסדר?"‬
‫אני יודע מה חשבתם.‬
‫חלק מכם כזה, "אל תעשה את זה".‬
‫עשיתי את זה. בגלל זה אנחנו כאן. שמעו.‬
‫אז הסתכלתי עליה, "אתם בסדר?"‬
‫והיא אמרה, "לא, למרבה הצער.‬ ‫אנחנו לא בסדר. אנחנו לא.‬
‫"אנחנו חסרי בית כבר ארבעה ימים."‬
‫ואני אמרתי, "אה...‬
‫"אני לא יודע אם שמעת.‬
‫"אבל..."‬
‫לא, לא תיקנתי אותה.‬
‫לא תיקנתי אותה כי אני לא מניאק.‬
‫לכן לא תיקנתי אותה.‬
‫לזה התכוונתי, חבר'ה.‬
‫גם אם יש לך כוונות טובות בימינו,‬
‫אנשים יכולים לקחת את מה שאתה אומר או עושה‬ ‫ולסובב אותו כדי שתיראה רע.‬
‫לא אמורות להיות השלכות‬
‫ללהיות נחמד, ללנסות לעזור,‬
‫ללרצות לעשות את הדבר הנכון, לאכפתיות.‬
‫למרבה הצער, ה"אחריות" מאכלת אותנו,‬
‫עד שלפעמים אנחנו שוכחים‬ ‫להיות קצת אנושיים, וזה מצער.‬
‫אני לא מנסה להתקבע באיזו עמדה מוסרית.‬
‫אני מנסה לשתף אתכם‬ ‫בכמה דברים שאני מתמודד איתם,‬
‫באתי רק לדווח.‬
‫העניין הוא שעכשיו אחרי 27 שנים כקומיקאי,‬
‫בכל פעם שאני יוצא מהבית,‬
‫אני רשמית בעין הציבורית.‬
‫במובן הזה שבכל פעם שאני יוצא מהבית,‬
‫יש סיכוי קלוש שאני עלול להגיע לחדשות.‬
‫למשל,‬
‫מרטין דיבר בתחילת המופע‬ ‫על זה שהוא נפל מהבמה?‬
‫כן.‬ ‫-בסדר. בסדר, מגניב.‬
‫לקהל בבית, מרטין נפל לפני זמן מה.‬ ‫הוא דיבר על זה.‬
‫לא ראיתם את זה,‬
‫כי המנוי שלכם לא כולל הכול.‬
‫כן.‬
‫צפו בחצי הראשון באמזון פריים. נראה לי.‬
‫אולי תוכלו לצפות בזה שם‬ ‫ואז לחזור ולראות את השאר.‬
‫בקיצור, הופענו בפיניקס, אריזונה,‬
‫ומרטין נפל בטעות מבמה בגובה כזה,‬
‫והוא שבר את כף הרגל.‬
‫עכשיו, מה שמדהים במרטין זה שהוא קם,‬
‫ומהאדרנלין, רץ מסביב, חזר לבמה והופיע‬
‫ואז נלקח לבית החולים אחרי שהוא ירד מהבמה.‬
‫הוא מקצוען.‬
‫ברצינות, זה מקצוען.‬
‫הרבה כבוד, כי אם זה הייתי אני...‬
‫אם הייתי נופל מהבמה,‬
‫והצוות היה כזה, "מה עם המעריצים?"‬
‫"ביי, טוב?"‬
‫"מה נגיד להם?" "החזר."‬
‫אבל ההבדל הוא‬ ‫שמרטין היה צריך לספר לכם שהוא נפל‬
‫כדי שתדעו שהוא נפל.‬
‫אגב, ראיתי את הנפילה.‬
‫הוא יצא ופשוט מעד על כבל מאחורי הקלעים,‬
‫עבר את הווילון ככה, אתם יודעים.‬
‫ואז, אתם יודעים... מרטין!‬
‫הנשים בשורה הראשונה אמרו,‬
‫"הוא נפל לרגליי."‬
‫אני שמח שצחקתם.‬
‫אמרתי את זה אתמול בלילה‬ ‫ואיזה בחור אמר, "אוו".‬
‫שאלתי, "למה אוו?"‬
‫"טוב, הוא חבר שלך."‬
‫"בדיוק. לכן אני לועג לו."‬
‫זה הסימן לחברות אמת, האפשרות להגיד‬
‫דברים באמת מרושעים אחד על השני.‬
‫כי אתם יודעים שאתם לא באמת מתכוונים לזה.‬
‫חוץ מזה, אתם לא חושבים‬ ‫שאם אני הייתי זה שנופל מהבמה‬
‫במקום מרטין, שהוא לא היה מתבדח?‬
‫ברור שהוא היה מתבדח.‬
‫הוא היה אומר לאנשים,‬ ‫"ראיתי את פלאפי חוזר בקפיצה".‬
‫שלא לדבר על זה‬ ‫שאתם יודעים שזה יגיע לחדשות.‬
‫אם אני נופל מהבמה הערב,‬ ‫בעוד שעה תהיה מסחרית מחוץ לבניין.‬
‫"אנחנו עומדים כאן בשידור חי‬ ‫מחוץ להארד רוק מלון וקזינו,‬
‫"המקום בו הרשויות מאמינות‬ ‫כי פלאפי איבד שליטה.‬
‫"בואו נעבור לטום,‬ ‫שנמצא בתוך האולם ויוכל לספק פרטים נוספים."‬
‫"נכון, ג'ים, אני עומד כאן‬ ‫בהארד רוק מלון וקזינו,‬
‫"בתוך האולם שבו ככל הנראה פלאפי נפל.‬
‫"עדיין לא ברור מה קרה כאן הערב.‬
‫"כן זכינו לראיין‬ ‫את נציג רשויות המקומיות, שאמר:"‬
‫"לעזאזל!"‬
‫"עדיין לא ברור אם היו בעיות עם הבמה.‬
‫"כן דיברנו עם נציגת האבטחה, שאמרה:"‬
‫"ראיתי את כל הסיפור הארור. בסדר?‬
‫"פלאפי נפל. הוא נפל חזק.‬
‫"לא ראיתי כל כך הרבה לבנים בוכים‬ ‫מאז ההופעה של טיילור סוויפט.‬
‫"זה היה נורא.‬
‫"זה היה נורא. ובמיאמי. אתם לא מבינים.‬
‫"הוא פגע ביותר קובנים מאשר קסטרו."‬
‫ככה מבטלים אותך.‬
‫אז זו הנקודה שאני מנסה להעביר כאן.‬
‫הופעתי בחדשות לאחרונה.‬
‫בלי לחשוף יותר מדי,‬
‫בקרוב יצא פרק של השעשועון "פמילי פיוד"‬
‫שאני משתתף בו.‬
‫כן.‬
‫זו מהדורת הסלבריטאים, אז פלאפי והמשפחה שלו‬
‫נגד פאט ג'ו‬
‫והמשפחה שלו.‬
‫אז כן, זה פאט ג'ו נגד פלאפי,‬
‫כי נראה שלמפיקים יש חוש הומור מעולה.‬
‫בקיצור, הטסתי כמה בני משפחה מהחוף המזרחי‬
‫כדי להשתתף בתוכנית.‬
‫התוכנית הלכה יפה מאוד.‬ ‫תגלו אחר כך מי מנצח.‬
‫ומה שקרה‬
‫זה שלמחרת, אחותי, אחת מהאנשים שהטסתי,‬
‫היא לא הייתה בקליפורניה כבר נצח,‬
‫והיא אמרה, "אפשר לנסוע לדיסנילנד?"‬
‫אמרתי, "בטח, קדימה".‬
‫אז הייתי איתה ועם בעלה גורדי,‬ ‫ולקחתי אותם לדיסני.‬
‫ועלינו על כמה מתקנים, ורק שיהיה ברור,‬
‫זה לא מה שהגיע לחדשות.‬
‫אתמול מישהי אמרה,‬ ‫"כי הוא הצליח לעבור בדלת".‬
‫לא!‬
‫אנשים שכאלה, נכון? כן.‬
‫עלינו על המתקן של "מכוניות"‬ ‫בקליפורניה אדוונצ'ר,‬
‫ובאמצע הנסיעה המכונית עוצרת על המסלול.‬
‫ואחותי הסתכלה עליי.‬
‫היא שאלה, "זה אמור לקרות?"‬
‫אמרתי, "לא, הצ'ק אושר.‬ ‫אנחנו אמורים לסיים. זה...‬
‫"שילמנו, זה אמור לעבוד. לא, זה..."‬
‫לקח לאנשים של דיסני‬ ‫בערך 20 דקות לבוא לקחת אותנו‬
‫ולהוציא אותנו מהמכונית.‬
‫אז ישבנו שם, בחוץ, בשמש במשך 20 דקות.‬
‫לי לא הייתה לי בעיה כי אני צבע מוקה.‬
‫אני בסדר בשמש במשך 20 דקות.‬
‫אחותי, היא כהה פי שניים ממני.‬
‫היא, כאילו, אפאצ'ית. היא... אתם יודעים.‬
‫אצטקית מזורגגת. פשוט, אתם יודעים...‬
‫בעלה, לעומת זאת, הוא ממינסוטה.‬
‫הוא כמעט מת.‬
‫"צ'מעו לי." כן, אז...‬
‫בזמן שישבנו במכונית,‬
‫וחיכינו שאנשי דיסני‬ ‫יבואו להוציא אותנו מהמכונית,‬
‫האנשים שמחכים בתור הבינו שהמתקן נסגר.‬
‫ומתוך המתקן אפשר לראות את התור.‬
‫אנשים רואים את המכונית על המסלול,‬
‫ואז הם רואים‬
‫מי נמצא במכונית.‬
‫ופתאום טלפונים ניידים מתחילים לצאת.‬
‫ועד שעזבנו את דיסני,‬
‫ב-TMZ כבר דיווחו על הסיפור,‬ ‫ואתם יכולים למצוא את זה בגוגל, אוקיי?‬
‫ב-TMZ כבר דיווחו על זה‬ ‫עוד לפני שיצאנו מהפארק.‬
‫הם כתבו, "פלאפי תקוע‬ ‫בכביש המהיר של אל-איי בדיסני".‬
‫חשבתי שזה חמוד.‬
‫חשבתי שזה מטופש.‬
‫חשבתי שזה מצחיק.‬ ‫חשבתי שזה בסדר.‬
‫עד שקראתי את התגובות.‬
‫חלק מכם...‬
‫מניאקים.‬
‫גברת אחת כתבה,‬ ‫"זה שאתה גבוה מספיק כדי לעלות‬
‫"לא אומר שאתה קטן מספיק כדי להיכנס."‬
‫בחור אחד כתב,‬
‫"המכונית התעייפה."‬
‫בחור אחר כתב,‬ ‫"אתה מקסיקני, לא יכולת לתקן את זה?"‬
‫וזה היה מרטין, כן. אז...‬
‫בכל אופן, אז...‬
‫בפעם שלפני זה, הגענו לחדשות העולמיות.‬
‫חלק מכם אולי זוכרים את הסיפור.‬
‫החבר'ה ואני היינו מעורבים‬ ‫במצב של נחיתת חירום.‬
‫שכרתי מטוס פרטי‬
‫כי הכסף מהספיישל האחרון שלי בנטפליקס‬ ‫סוף סוף הגיע לחשבון שלי,‬
‫ואני, אתם יודעים, חשבתי שאני מליאן, כן?‬
‫לא, מתברר שאני צנחן.‬
‫הסערה הכי גרועה שחווינו ב-27 שנות סטנדאפ.‬
‫הסערה הכי גרועה בחיי, זה בטוח.‬
‫בשלב מסוים, המטוס עשה ככה.‬
‫אני עשיתי ככה.‬
‫החלק הכי מפחיד‬ ‫היה לראות את הכלבים שלי מתרוממים מהמושב.‬
‫למרבה המזל, נחתנו בשלום. היינו בסדר.‬
‫זה לא מה שהגיע לחדשות.‬
‫מה שהגיע לחדשות זה שכשהגענו לנחיתה,‬
‫המטוס נחת, ואז הוא החליק מהמסלול‬
‫והתקדם 180 מטר, והגענו לשדה.‬
‫שדה.‬
‫שדה!‬
‫זו בדיחה?‬
‫ואני עובד כל כך קשה...‬
‫לשבור סטריאוטיפים.‬
‫חבורת מקסיקנים הגיעו לשדה. כן, זה מה שקרה.‬
‫כך דיווחו על זה ב-TMZ:‬ ‫"מקסיקנים נמצאו בשדה".‬
‫בסרטים, הטייסים הם תמיד הראשונים לדעת‬
‫כשיש בעיה.‬
‫ובסרטים, הטייסים תמיד מואילים בטובם‬
‫לספר לנוסעים.‬
‫הם אוהבים לשמוע את עצמם.‬ ‫הם מדליקים מיקרופון,‬
‫"כאן הקפטן שלכם.‬
‫"אני רוצה להודיע‬ ‫שאנחנו חווים מזג אוויר סוער.‬
‫"אם רק תחגרו חגורות בטיחות,‬ ‫הכול יהיה בסדר גמור. בסדר..."‬
‫אתם יודעים? אם נהיה קופצני, אתם יודעים...‬
‫"כאן הקפטן שלכם.‬
‫"מישהו כאן אכל קצת אוכל מקסיקני,‬
‫"אז אנחנו מרגישים קצת קופצניים כאן למעלה.‬
‫"פשוט אכלנו קצת אוכל מהיר.‬
‫"רק תזכורת להמשיך לחגור את חגורות הבטיחות.‬
‫"אולי יהיו לנו קצת... אה, הנה. רק קצת.‬
‫"בסדר, אחזור אליכם בתוך כמה שניות..."‬
‫אם המטוס נופל, "התכוננו לפגיעה.‬
‫"תחזיקו חזק. אנחנו נופלים מהר."‬
‫הטייס שלנו,‬
‫שום דבר.‬
‫הטייס שלנו לא אמר כלום עד שעצרנו לגמרי.‬
‫ואז אולי דקה אחר כך‬
‫דלת תא הטייס נפתחה, והוא דחף את הראש‬
‫והוא כזה, "אתם בסדר?"‬
‫אני הייתי כזה,‬
‫"הצ'יוואווה שלי במחזיק כוסות.‬ ‫אני לא בסדר."‬
‫זה היה מפחיד, חבר'ה,‬
‫אבל שמעו,‬ ‫למרות שהיינו מעורבים בנחיתת חירום‬
‫וחשבנו שאנחנו עומדים למות,‬
‫אני אסיר תודה על החוויה.‬
‫תאמינו או לא.‬
‫אני אסיר תודה‬ ‫כי זה הזכיר לי כמה החיים יקרים‬
‫וכמה מהר דברים יכולים להשתנות.‬
‫מדי פעם אנחנו צריכים תזכורת קטנה,‬
‫אנחנו צריכים ניעור קל כדי להזכיר לעצמנו‬
‫"אלוהים, זה מיוחד.‬
‫"זה חשוב. תיהנה מזה. תכייף."‬
‫במשך שאר היום אחרי הנחיתה,‬
‫אף אחד לא יכול היה להגיד לי שום דבר‬
‫שיהרוס את התחושה הטובה שהייתה לי,‬ ‫מפשוט לנשום ולהיות בחיים.‬
‫שום דבר.‬
‫ולכן אני אסיר תודה לרגעים רעים.‬
‫ואני חושב שרגעים רעים הם למעשה דבר טוב‬
‫כי צריך איזון בחיים.‬
‫אנחנו צריכים חוויות רעות‬
‫כדי באמת להעריך חוויות טובות.‬
‫לא כל יום יכול להיות אותו הדבר.‬
‫צריך למצוא דרך שיהיה איז...‬
‫שלא תבינו אותי לא נכון,‬
‫לפעמים יש יותר מדי ימים רעים ברצף.‬ ‫זה מבאס.‬
‫וזה בעצם מה שקרה לי.‬
‫אחרי חוויית סף המוות, הלכתי הביתה.‬
‫הלכתי הביתה וגיליתי שמישהו פרץ לי לבית.‬
‫כן.‬
‫כן, כאילו, "זו בדיחה?"‬
‫בשביל זה שרדתי? בשביל לראות את החרא הזה?‬
‫הסיבה היחידה שלא שמעתם על זה עד עכשיו‬
‫היא שהבלש שעובד על התיק‬
‫אמר שאסור לי לדבר על זה.‬
‫בקליפורניה.‬
‫כן, אם הבחורים שפרצו לבית שלי‬ ‫נמצאים כאן הערב, בראבו.‬
‫בראבו. יש לכם במה להתגאות.‬
‫לא, הם פרצו לבית שלי,‬ ‫וכמובן, השאלה מספר אחת היא‬
‫מה הם לקחו מהבית שלך?‬
‫ומה שהם לקחו ממני,‬ ‫בכנות, היה השקט הנפשי שלי.‬
‫לא הרגשתי בטוח בבית הזה אחר כך.‬
‫אבל אם אתם חייבים לדעת,‬
‫עשיתי הכול כדי למנוע פריצות.‬
‫קודם כול, גרתי בשכונה טובה.‬
‫הייתה לי אזעקה.‬ ‫היו לי שתי מערכות מצלמות אבטחה.‬
‫הייתה לי גדר שהקיפה את הנכס.‬
‫חשבתי שאני מסודר.‬
‫יש לי צילומי וידאו של כל השוד.‬
‫באיכות 4K.‬
‫החרא הזה חד.‬
‫ראיתי את החבר'ה שפרצו,‬ ‫אבל לא הצלחתי לזהות אותם‬
‫כי הם השתמשו במסכות.‬
‫כל מה שאני יכול לספר לכם‬ ‫על הבחורים שפרצו לבית שלי‬
‫זה שהם היו בני 20.‬
‫אני יודע שהם היו בני 20‬
‫כי כשהם קפצו מעל הגדר ופגעו בקרקע,‬
‫לא כאב להם.‬
‫אם זה היה בן 35 עם סיאטיקה דפוקה,‬
‫הוא היה חושב פעמיים על הגדר.‬
‫הם קפצו מעל הגדר, הלכו לחצר האחורית,‬
‫והם שברו את החלון ונכנסו דרך המטבח.‬
‫הם הפכו לי את הבית.‬
‫אוקיי, כל מגירה פתוחה. כל ארון פתוח.‬
‫הכול נמשך לרצפה כדי שהם יוכלו לעבור על זה.‬
‫הספות נהפכו, כריות הושלכו,‬
‫והם משכו את כל המסגרות מהקיר.‬
‫ושאלתי את הבלש, אמרתי,‬ ‫"היי, אני מבין את עניין המגירות,‬
‫"הארונות, ואפילו הספה.‬
‫"אבל מה הסיפור עם המסגרות על הקיר?‬
‫"למה הם הורידו הכול מהקיר‬ ‫אבל לא לקחו אף אחת מהמסגרות?‬
‫"חלק מאלה היו יצירות אמנות."‬
‫"מר איגלסיאס, אתה חייב להבין משהו‬
‫"על האנשים האלה שפרצו לבית שלך.‬
‫"הם לא חיפשו תמונות או אמנות.‬
‫"הם בעצם חיפשו כספת."‬
‫אמרתי, "כספת?"‬
‫"כן. כספת.‬
‫"הרבה פעמים בבתים האלה,‬ ‫אנשים עושים חור בקיר,‬
‫"מתקינים כספת, ואז תולים מסגרת‬
‫"מעל הכספת כדי להסוות‬ ‫שדברי הערך שלהם נמצאים שם."‬
‫אמרתי, "כספת?"‬
‫"אדוני, כן, כספת."‬
‫"אבל רק קיבלתי את הכסף הזה.‬
‫"הם בדקו מתחת למזרן?"‬
‫"טוב, אני לא יודע."‬ ‫"טוב, בוא נגלה."‬
‫אז נכנסנו לחדר השינה הראשי.‬ ‫אני תופס את קצה המיטה, כן?‬
‫הרמתי את המזרון, ואמרתי,‬
‫"טיפשים!‬
‫"הכול כאן."‬
‫אלוהים. לחבר'ה האלה לא היה מושג‬
‫שהם שדדו מישהו יותר שכונה מהם.‬
‫אז בסופו של דבר, הם השיגו רק‬
‫כמה תכשיטים קטנים מהמגירות.‬
‫וזה פחות או יותר זה.‬
‫הם עשו בלגן בבית.‬
‫הם לא מצאו את הכסף.‬
‫אני אגיד לכם מה הם כן לקחו.‬
‫הם לקחו את הנשקים שלי.‬
‫עכשיו,‬
‫מעולם לא הייתי גלוי לגבי העובדה‬
‫שאני, למעשה, בעל נשק רשום.‬
‫תירגעו, פלורידה.‬
‫מעולם לא הייתי גלוי לגבי זה כי, למען האמת,‬
‫זה לא עניינו של אף אחד.‬
‫בסדר?‬
‫אבל זה קשור לסיפור שאני עומד לחלוק איתכם.‬
‫רכשתי נשק רק לאחרונה.‬
‫הפכתי לבעל נשק ב-2020, בסדר?‬
‫כן, כשהיינו באמצע...‬
‫בכל בוקר כשצפינו בחדשות לא ידענו מה יקרה,‬
‫וזה התחיל להרגיש חסר אחריות‬
‫לא להכין את עצמי למצב הכי גרוע האפשרי.‬
‫בכל בוקר כשצפיתי בחדשות,‬
‫הרגשתי שאנחנו בדרך ל"טיהור".‬
‫חלק מכם צוחקים, אבל תחשבו על זה,‬
‫הטיהור היה לוקח פחות זמן.‬
‫כן, הטיהור.‬
‫ככה היו צריכים להעיר אותנו,‬
‫לפחות למטרות בידור.‬
‫"אני רוצה להודות לך על השתתפותך במגפה.‬
‫"השעה המקומית היא 7:45."‬
‫מהפחד החלטתי לקנות נשק.‬
‫פחדתי ואין לי בעיה להודות בזה.‬
‫פחדתי.‬
‫לא ידענו מה עומד לקרות.‬
‫זה רק להגנה.‬
‫אני לא צד.‬
‫אני לא רוצה לצוד. אני לא צריך.‬ ‫אני מכיר שלושה סניפי צ'יק פילה.‬
‫אני מסודר.‬
‫אני לא יוצא בסופי שבוע.‬
‫למשוך!‬
‫אין שום...‬
‫עדיין יש לי נינטנדו.‬ ‫אני לא צריך את החרא הזה.‬
‫פחד הוא הסיבה היחידה שהחלטתי לקנות נשק.‬
‫אז הגעתי לחנות לציוד ספורט‬
‫ממש ליד הבית שלי.‬
‫נכנסתי לשם, והמקום מפוצץ באנשים‬
‫שבדרך כלל לא היה פתוחים‬ ‫לרעיון של להחזיק נשק,‬
‫אבל הם הרגישו כמוני. הם פחדו, ובצדק.‬
‫כל הזמן שמעתי את אותה שיחה, שוב ושוב.‬
‫כל הזמן שמעתי את זה:‬
‫"אני מעדיף שיהיה לי נשק ושלא אזדקק לו‬
‫"מאשר להזדקק לו ושלא יהיה לי."‬
‫ולא אכפת לי מאיפה באת, זה הגיוני מאוד.‬
‫ולא התכוונתי לתת לפוליטיקה‬ ‫להפריע לביטחון האישי שלי.‬
‫אז פתאום...‬
‫פתאום עמדתי בתור,‬ ‫הייתי צריך לקחת נייר עם מספר‬
‫כמו במשרד התחבורה או בשוק הבשר.‬
‫אצל האטליז.‬
‫במכולת. מספר חמש!‬
‫נעמדתי בתור.‬
‫ארבעים וחמש דקות חיכיתי בתור.‬
‫ברגע שהגעתי לקדמת התור‬ ‫איזה איש ניגש לדלפק,‬
‫והוא כזה, "איך אפשר לעזור לך, בן?"‬
‫"ובכן..."‬
‫ודרך אגב, שמעתי כמה מכם מצחקקים,‬
‫ורק שיהיה ברור, אני לא אומר שכל האנשים‬
‫שמוכרים נשקים...‬
‫מדברים ככה.‬
‫אבל קראו לו ג'ים.‬
‫אז ג'ים אמר, "איך אוכל לעזור לך, בן?"‬
‫"טוב, באתי לברר‬ ‫לגבי רכישת הנשק החם הראשון שלי."‬
‫"הגעת למקום הנכון. אתה יודע‬ ‫מה אתה רוצה או שאתה צריך עזרה?"‬
‫"האמת, היה לי קצת זמן‬ ‫לבחון את האפשרויות כאן,‬
‫"ואני חושב שמצאתי משהו שיתאים לי."‬
‫"בסדר, תראה לי מה מצאת."‬
‫"בסדר, כאן בתצוגה הזו."‬ ‫"כאן?" "כן, כאן."‬
‫"זה. זה שכאן, מקדימה."‬
‫"זה?" "לא. זה."‬
‫"זה?" "לא. זה. לא זה."‬ ‫"זה?" "לא. זה שמקדימה.‬
‫"עם התגית. התגית. כאן.‬ ‫איפה שכתוב באנגלית 2-2."‬
‫"אדוני, כרגע קראת לאקדח הזה...‬
‫"טוטו?"‬
‫"כן.‬
‫"מה?‬
‫"ג'ים, נכון?‬
‫"אל תסתכל עליי כאילו אני משוגע.‬ ‫רק קראתי את התגית.‬
‫"זה מה שכתוב כאן.‬ ‫מקדימה. כתוב 'טו-טו'."‬
‫"אתה מתכוון ל-0.22?"‬
‫"טוב, כן, אני מניח. 2-2, 22, אותו הדבר."‬
‫"בן, לא נעים לי לבשר לך, אבל יש הבדל גדול‬
‫"בין חצאית טוטו ל-0.22.‬
‫"אבל היי, זו קליפורניה,‬ ‫אז מה שעושה לך את זה, בן.‬
‫"טוב?‬
‫"עכשיו, יש סיבה מסוימת שבחרת בטוטו?"‬
‫"טוב, אומנם מבחר הנשקים שלכם מרשים,‬
‫"אני מזהה הרבה מהם מסרטים,‬
‫"אבל זה קצת מוגזם בשבילי. אני אדם פשוט.‬
‫"האקדח הזה נראה לי קל לתפעול.‬
‫"הוא קטן והוא נראה, אתה יודע, פשוט.‬
‫"והוא במבצע.‬
‫"אתה מבין? נו, בחייך. אקדח זה אקדח, לא?"‬
‫"לא בדיוק."‬
‫"זו לא בחירה טובה?"‬
‫"בן, אתה רוצה את דעתי האישית,‬ ‫או שאתה רוצה לקנות ולגמור עם זה?"‬
‫"לא, בבקשה תגיד לי אם אני עושה טעות.‬
‫"אקדח 0.22 זה אקדח טוב או רע?"‬
‫"בן, לדעתי האישית, עדיף שתדגדג אותו,‬
‫"מבחינתי.‬
‫"אתה רק תחמיר את המצב.‬
‫"אתה רק תעצבן אותו,‬ ‫זה מה שאני מנסה להגיד לך."‬
‫"ובכן, ג'ים, שמע איך זה בראש שלי:‬
‫"הרעיון הוא שאני אשתמש באקדח‬
‫"יותר להרתעה.‬
‫"אז אם מישהו פורץ לבית,‬ ‫הם יראו מקסיקני גדול וקירח‬
‫"מחזיק אקדח, ואז הם יחשבו פעמיים‬
‫"וילכו לשדוד את השכנים שלי במקום."‬
‫"בן, אם מישהו פורץ לבית שלך ויש להם אקדח,‬
‫"הם ידעו שאתה מחזיק 0.22.‬
‫"ואני אגיד לך מה יקרה. הם ייקחו אותו ממך,‬
‫"והם יכסחו לך את הצורה איתו. כן?‬
‫"והמכות שתחטוף מ-0.22‬
‫"יכאבו הרבה יותר מאשר הקליעים מתוך 0.22.‬
‫"זה בטוח.‬
‫"תקשיב, אני לא מכיר אותך,‬ ‫אבל אני חושב שאני מכיר את המצב שלך‬
‫"ותקן אותי אם אני טועה.‬
‫"אתה רוצה להגן על הבית שלך?"‬
‫"כן." "המשפחה שלך?" "כן."‬
‫"חפצי הערך שלך?"‬
‫"כן." "בסדר, בוא אחריי.‬ ‫אני חושב שיש לי בדיוק את הדבר בשבילך.‬
‫"אוקיי?‬
‫"אתה רואה את זה? זה 9 מ"מ, בתור התחלה.‬
‫"אוקיי?‬
‫"9 מ"מ זה נשק חזק.‬
‫"שתיים לחזה והוא נופל, בכל פעם.‬
‫"עם זאת, יש לי כאן‬ ‫תחמושת ברמה צבאית, משהו מיוחד.‬
‫"יש לי את הקליע הזה.‬
‫"זו תחמושת נפתחת.‬
‫"כן, גם לאקסית שלי קראתי 'נפתחת'.‬
‫"היא גם הייתה ממש נפיצה, בחיי.‬
‫"לכן נאלצתי לעבור לקליפורניה.‬ ‫היא לא תמצא אותי פה.‬
‫"אז הקליע הזה, כשהוא יוצא מהתא,‬
‫"הוא נפתח.‬
‫"וכשהוא פוגע, הוא משאיר חור בגודל כזה."‬
‫וטיפש שכמותי,‬
‫אמרתי, "אנשים שורדים את זה?"‬
‫"שורדים?‬
‫"בן, אתה לא רוצה שהם ישרדו.‬
‫"אתה רוצה אותם מתים כמו עוף מטוגן."‬
‫אמרתי, "אני לא רוצה שאף אחד ימות".‬
‫"אתה לא רוצה שאף אחד ימות?‬
‫"שמעתם את זה?‬
‫"שמעתם את זה? הוא לא רוצה שאף אחד ימות.‬
‫"כן. אתם יודעים למי הוא הצביע.‬
‫"שמע, טוטו, אתה מלחיץ אותי.‬
‫"אני רוצה לעזור לך,‬ ‫אבל אתה חייב לרצות לעזור לעצמך, אז תקשיב.‬
‫"אני אעשה כל שביכולתי להסביר את זה.‬
‫"אני אצייר לך תמונה, אוקיי?‬
‫"אתה בבית.‬
‫"מישהו פורץ לבית שלך.‬
‫"יש לו אקדח.‬
‫"לך יש אקדח.‬
‫"כבר אמרת לו לעזוב או שתירה,‬
‫"והוא לא עוזב.‬
‫"למעשה, הוא עושה להפך.‬
‫"הוא הולך ומתקרב.‬
‫"עכשיו הוא כל כך קרוב,‬ ‫אתה רואה לו את הלבן בעיניים.‬
‫"האדם הזה עומד ישירות מולך.‬
‫"אתם רואים זה את זה.‬
‫"הוא מוכן לעשות כל שיידרש‬
‫"כדי לעזוב עם מה שהוא רוצה,‬ ‫כולל לקחת את חייך.‬
‫"השאלה שלי היא,‬ ‫אתה מוכן לעשות את אותו הדבר?‬
‫"אתה מוכן להגן על המשפחה שלך,‬ ‫הבית שלך וחפצי הערך שלך‬
‫"והכי חשוב על עצמך, במצב הזה?‬
‫״מה תעשה?"‬
‫"קודם כול, אחי.‬
‫"אתה צריך למכור ביטוחי חיים, כי...‬
‫"אתה מבוזבז. הרגשתי את זה. הרגשתי אותך.‬
‫"אם אני נדחק ככה לפינה ואין לי ברירה‬
‫"והחיים שלי בסכנה,‬
‫"אני מבטיח לך, ג'ים, אני אוכיח את עצמי.‬ ‫ואני אירה להם ישר ברגל.‬
‫"באמת."‬
‫"אתה באמת חושב שתצליח לפגוע ברגל,‬ ‫מר זה-הנשק-הראשון-שלי?"‬
‫"היי, אם אקנה את הקליע שאתה מנסה למכור לי‬
‫"שמכסה כל כך הרבה שטח,‬ ‫מקרוב, אני יכול לפגוע ברגל.‬
‫"עוד שני צעדים‬ ‫ואני אירה לו בביצים. כן, אחי.‬
‫"ישר באשך.‬
‫"באמת. חסל סדר תינוקות, אחי."‬
‫"בסדר. אתה לא צריך להיכנס לתיאורים.‬
‫"בן, אתה יודע מה יקרה‬ ‫אם תירה במישהו בבית שלך‬
‫"ברגל והוא ישרוד?"‬
‫"אני יודע מה יקרה.‬
‫"אני אישן טוב יותר בידיעה שלא לקחתי חיים‬
‫"וכן הצלחתי להגן על ביתי,‬ ‫המשפחה שלי והדברים שלי.‬
‫"זה מה שיקרה."‬
‫"רואים שאתה מעריץ של דיסני.‬
‫"זה הסרט הכי דמיוני ששמעתי.‬
‫"בן, הייתי שואל‬ ‫אם אתה יודע, אבל ברור שלא,‬
‫"אז אני לא הולך לבזבז זמן בלטחון מים.‬
‫"אני פשוט אגיד לך ישירות.‬
‫"אם תירה במישהו בבית שלך והוא יחיה,‬
‫"הוא יכול לחזור ולתבוע אותך.‬
‫"נכון מאוד. ותשמע את הקטע.‬
‫"הוא ינצח.‬
‫"נכון מאוד. הוא ינצח.‬
‫"ולא רק שהוא יקבל את כל מה שהוא רצה‬
‫"כשהוא רק פרץ לבית, בסופו של דבר‬
‫"אתה תכתוב לו צ'ק שמן.‬
‫"עכשיו, מה יש לך לומר על זה?"‬
‫אמרתי, "הבן זונה הזה ימות!"‬
‫הוא התרגש.‬
‫"כמו שצריך!"‬
‫גיליתי משהו באותו יום.‬
‫גיליתי שאנשים שמוכרים נשק‬ ‫דומים מאוד לאנשים שמוכרים מכוניות משומשות.‬
‫הם משחקים על הרגשות שלך,‬ ‫ואז הם מתחילים למכור לך יותר‬
‫ולגרום לך לקנות דברים‬ ‫שאתה לא רוצה ולא צריך.‬
‫הוא ידע שאני מפחד‬ ‫כי הוא כל הזמן אמר לי את זה.‬
‫"כי אני יודע שאתה מפחד.‬
‫"אתה מפחד והפחדים שלך.‬ ‫אתה מודאג. אתה מפחד."‬
‫בכל פעם שהוא אמר "מפחד",‬ ‫משהו אחר הופיע על הדלפק.‬
‫הוא מכר כל כך טוב שכשהוא סיים "למכור לי",‬
‫היו לי ארבעה רובים‬
‫וארבעה אקדחים,‬
‫וארגז של תחמושת נפתחת.‬
‫שמעתי כמה מכם מוחאים כפיים, ולמה?‬
‫זה מוגזם.‬
‫יש לי רק שתי ידיים.‬
‫תבינו, אני שוב מרגיש,‬
‫למרות שהבית שלי נשדד,‬
‫אני אסיר תודה‬
‫כי לא הייתי שם והכלבים שלי היו איתי.‬
‫אני לא יכול להחליף את הכלבים שלי.‬ ‫אני לא יכול להחליף אותי.‬
‫דברים הם דברים.‬
‫אבל אם הייתי בבית, הייתי עושה מה שצריך.‬
‫זה ההבדל. במצב הזה, יש שני סוגים של אנשים.‬
‫סוג אחד, אנשים כמוני.‬ ‫יש נשק, יש תחמושת, שמחים שהם לא היו שם,‬
‫אבל אם הם היו שם,‬ ‫הם היו עושים משהו בנידון.‬
‫כי אם הייתי שוכב במיטה ושומע...‬
‫הייתי קופץ.‬
‫הייתי תופס את האקדח שלי.‬
‫הייתי רץ לסלון בלי חולצה ועם גרב אחת.‬
‫הייתי מתעמת עם האדם הזה.‬
‫"עצור!"‬
‫ועם המזל שלי...‬
‫"פלאפי?"‬
‫"אמרתי עצור!"‬
‫"אוי, אתה מצחיק. אתה מצחיק, אחי.‬
‫"אתה מצחיק." "רד לרצפה!"‬
‫"אל תגרום לי לירות."‬
‫"היי, בטו, בוא הנה.‬ ‫אתה לא תנחש של מי הבית הזה."‬
‫הבחור השני רץ פנימה.‬
‫"היי.‬
‫"גדלתי עליך."‬
‫ופתאום אני חותם על דברים שהם עומדים לקחת.‬
‫אז כמו שאמרתי, במצב כזה,‬ ‫אני חושב שיש שני סוגים של אנשים.‬
‫סוג אחד, אנשים כמוני.‬ ‫יש את הנשק, יש את התחמושת.‬
‫שמחים שהם לא היו בבית, אבל אם הם היו‬
‫הם היו עושים משהו בנידון.‬ ‫זה סוג אחד של אנשים.‬
‫הסוג השני של האנשים הם אלה שרק מחכים‬
‫להזדמנות.‬
‫יופי, אתם פה.‬
‫סוג האנשים שרק מחכים להזדמנות‬
‫להתעמת עם פולש‬
‫כי אתם יודעים שיש לכם‬ ‫יותר נשק ותחמושת מלפולש‬
‫ואתם מוכנים למלחמה.‬
‫סוג האנשים שיושבים‬ ‫בבית בלילה, בסלון, בחושך,‬
‫עם הרובה ביד.‬
‫הם משאירים את דלת הכניסה לא נעולה.‬ ‫כדי להקל.‬
‫ולאנשים כאלה תמיד יש חבר‬ ‫מעבר לכביש או בצד השני של העיר.‬
‫"מה המצב אצלך?‬
‫"כאן השטח פנוי. מה איתך?"‬
‫"כן. השטח פנוי. קיבלתי. עבור." זהו.‬
‫המצב הזה,‬
‫הפריצה, זה הותיר אותי בטראומה.‬
‫לא יכולתי לחזור לגור בבית‬ ‫כי לא הרגשתי בטוח.‬
‫אני גר לבד עם שני כלבי צ'יוואווה.‬
‫כן, זהו זה.‬
‫אני כבר לא עם אימא של הבן שלי,‬ ‫והבן שלי גר עם אימא שלו.‬
‫אז, אתם יודעים...‬
‫אגב, סיפרתי לפרנקי, הבן שלי,‬ ‫מה קרה, על הפריצה‬
‫ומיד מיד,‬
‫"באמת? יש להם מזל שלא הייתי שם."‬
‫אני כזה, "תירגע, ג'ון ויק.‬
‫"הם היו חוטפים אותך.‬ ‫הייתי צריך לשלם כפול כדי להחזיר אותך."‬
‫לא יכולתי לחזור לגור בבית.‬ ‫שוב, אני גר לבד.‬
‫אז העמדתי את הבית למכירה.‬
‫פשוט לא יכולתי.‬
‫וזה היה בית גדול ויפה‬ ‫שעזרתם לשלם עליו. תודה.‬
‫הוא היה יפה.‬
‫ממש יפה.‬
‫ארבעה חדרי שירותים.‬
‫ארבעה חדרי שירותים. כן.‬
‫פין אחד.‬
‫גם אם הייתי רץ לא הייתי יכול, אתם יודעים...‬
‫העמדתי את הבית למכירה,‬ ‫והנה הדילמה שעמדה בפניי:‬
‫העמדתי אותו למכירה‬ ‫לפני שהיה לי מקום חדש לגור בו‬
‫כי חשבתי שטוב, אני בדרכים,‬ ‫אני תמיד באוטובוס, במטוס,‬
‫מלון, תמיד איפשהו. אני בתנועה.‬
‫רק ניסיתי להקדים תרופה למכה‬ ‫כי כשקניתי את הבית,‬
‫הוא היה בשוק במשך כמעט שנתיים.‬
‫אז חשבתי שיש לי זמן.‬
‫מה שקרה זה שהוא נמכר ככה‬
‫כי שני אנשים הגישו הצעות על הבית בו זמנית‬
‫והם המשיכו להעלות את המחיר.‬
‫ואחד מאלה שניסו לקנות את הבית,‬
‫הוא רצה את כל הרהיטים שלי‬
‫והסוכן שלי לבית אמר, "גבריאל, זה מטורף.‬ ‫"שני אנשים מגישים הצעות על הבית שלך,‬
‫"והם רוצים לתת לך‬ ‫הרבה יותר ממה שאתה מבקש.‬
‫"אחד מהם רוצה לתת לך‬ ‫תוספת של 100,000 דולר‬
‫"על כל הרהיטים שלך.‬
‫"אני מציע שתקבל את ההצעה."‬
‫וכך עשיתי.‬ ‫מכרתי את הבית עם הכול, חוץ מהמזרן.‬
‫הכול.‬
‫הבעיה היא‬
‫שעכשיו אין לי בית.‬
‫אין לי איפה לגור, אז טכנית, אני...‬
‫פאק. אני חסר בית. לא אכפת לי.‬
‫אני אגיד את זה.‬
‫אני לא אהיה "מחוסר דיור".‬ ‫אני חסר בית כרגע.‬
‫לא יבטלו אותי.‬
‫מה יעשו? ייקחו לי את הבית? אין לי אחד. הא!‬
‫אז שיהיה.‬
‫אבל לא, בשלב הזה, בגיל 47,‬
‫אני לא צריך יותר דברים.‬
‫אני שמח שיש לי דברים,‬ ‫אבל אני לא צריך דברים.‬
‫מה שאני רוצה עכשיו יותר מכל דבר אחר‬ ‫זה מערכות יחסים טובות יותר.‬
‫חברויות טובות יותר, אנשים טובים יותר בחיי,‬
‫זה מה שאני רוצה יותר מכל דבר אחר.‬
‫הודעתי בספיישל האחרון שלי באצטדיון דודג'ר‬
‫שאני כבר לא במערכת יחסים.‬
‫וחשבתי שזה המקום הכי טוב להכריז על כך‬
‫כי הייתי מאוד פתוח לגבי החיים שלי,‬ ‫כל המופע שלי הוא החיים שלי.‬
‫ואנשים כל הזמן שאלו עליה‬
‫אז חשבתי שזה המקום הכי טוב להכריז על כך.‬
‫אתם יודעים מה קורה‬
‫כשמספרים ל-50,000 איש באצטדיון שאתה רווק‬
‫ואז נטפליקס משדרת את זה מסביב לעולם?‬
‫קיבלתי אלפי "פניות"‬
‫למרכז ההגשמה של פלאפי.‬
‫כן, זה נכון.‬
‫- עדיין מקבל פניות -‬
‫נכון, נטפליקס, פלאפי משתרלל.‬
‫זה היה מדהים, זה היה מרגש, זה היה מוגזם,‬
‫וזה היה מפחיד כי לא ידעתי מה רוצים ממני.‬
‫טוב, אני אספר לכם שמאז שהכרזתי שאני רווק‬
‫יצאתי לכמה דייטים‬
‫ו... כן.‬
‫אני לא רוצה להגיד כמה,‬ ‫כי אני לא רוצה שתשפטו אותי.‬
‫"פלאפי זונה.‬
‫"הוא מטונף.‬
‫"הוא כמו סנטה, 'הו, הו, הו, כן'."‬
‫אני עדיין רוצה לצאת.‬ ‫אני רוצה ליהנות, ליצור קשרים,‬
‫אבל למרבה הצער,‬ ‫אני לא סומך על אנשים. אני פוחד.‬
‫אני יכול להכיר אנשים בקלות,‬ ‫אבל אז אני מגלה מה הם זוממים,‬
‫וזה מבאס.‬
‫הלב שלי הוא כמו מבצר עכשיו.‬
‫מבצר שמור.‬
‫יש חומה ואז עוד חומה ועוד חומה ועוד חומה.‬
‫אני המקסיקני היחיד שאוהב חומות.‬
‫אז בהמשך, אני אומר לכם,‬
‫אני לא רוצה להיות בעוד מערכת יחסים.‬
‫האמת שאני בסדר.‬
‫אני עדיין רוצה לצאת,‬ ‫אבל אני לא רוצה להיות במערכת יחסים מחייבת.‬
‫אני לא. לא.‬
‫מה זאת אומרת, "בוז"?‬
‫העובדה שאני מדבר בכנות‬
‫על זה שאני לא רוצה להיות במערכת יחסים,‬
‫אני חושב שזה משמעותי.‬
‫בקלות יכולתי לשקר.‬
‫להכיר מישהי, להגיד שאנחנו זוג,‬
‫ושיהיה בינינו קטע.‬
‫אבל האם יש לזה משמעות‬ ‫אם ההתנהגות שלך לא משתנה?‬
‫אני מדבר בפתיחות ובכנות.‬ ‫כל מה שאני רוצה, תקשיבו,‬
‫לאיש שקרא "בוז" כשאמרתי‬ ‫שאני לא רוצה מערכת יחסים.‬
‫תרים את היד כדי שאוכל...‬ ‫טוב, אתה מפורסם, אז...‬
‫ל... איך קוראים לך?‬ ‫-דסטין.‬
‫ג'סטין?‬ ‫-דסטין.‬
‫דסטין. בסדר, דסטין.‬
‫סליחה על... "דסטין!"‬
‫כאילו, בסדר, "תירגע, ביץ'". כן.‬
‫כן, נכון? "אמריקה" המחורבנת.‬
‫בסדר, דסטין.‬
‫זה שאני לא רוצה להיות‬ ‫במערכת יחסים מסורתית,‬
‫זה הגון, כי תאמין לי,‬
‫אני לא רוצה להיות במצב‬ ‫שבו אני מחויב להשתתף‬
‫בדברים שלא גורמים לי להרגיש כמו אדם טוב.‬
‫ובגיל 47 נמאס לי לריב,‬
‫לצעוק, להרגיש מואשם, להרגיש מאולץ,‬
‫לא לחייך יותר.‬
‫טוב לי ככה, אחי.‬
‫אבל אני עדיין רוצה לצאת.‬
‫אז אני רוצה לדבר בפתיחות ובכנות.‬
‫כל מה שאני צריך, דסטין,‬ ‫שמע, הוא מישהי לאכול איתה.‬
‫מישהי לשתות איתה.‬
‫מישהי ללכת איתה לקולנוע.‬
‫ומישהי להתכרבל איתה.‬
‫נכון מאוד.‬
‫והן אפילו לא חייבות להיות אותה אחת.‬
‫אני פשוט אומר שלפעמים צריך כפר שלם. בסדר.‬
‫דסטין, אשמח להגיד לאישה,‬ ‫"היי, רוצה ללכת לסרט?"‬
‫"כן, בוא נלך." אז נלך.‬
‫אחרי הסרט, אני אגיד, "מה חשבת?"‬
‫"זה היה טוב." "נכון?‬
‫"רוצה לראות איתי עוד סרט?"‬
‫"בטח. מתי?"‬
‫"בשבוע הבא?" "נשמע טוב."‬
‫"נהיה בקשר, נתראה בשבוע הבא."‬
‫זה יהיה אדיר.‬ ‫את אוהבת קומדיות רומנטיות. גם אני.‬
‫את אוהבת סרטי אימה. גם אני.‬
‫זה יעבוד. אני אוהב את זה.‬ ‫אני צריך את זה. קדימה.‬
‫אז אמרתי, "טוב, אני זז",‬ ‫והיא נהייתה מוזרה.‬
‫"חכה. רגע.‬
‫"אתה חייב ללכת? חשבתי שזה הולך טוב."‬
‫"זה הולך נהדר, נעשה עוד‬ ‫בשבוע הבא כשניפגש. זה מגניב."‬
‫"אבל לאן אתה ממהר?‬
‫"לאן אתה הולך? מה אתה עושה?"‬
‫"אני עומד להתקשר למכרבלת. למה?"‬
‫"המכרבלת? מה זה?"‬ ‫"אל תדאגי, זה כבר מסודר."‬
‫"בסדר, סרטים,‬ ‫זה המסלול שלך. תישארי בו, טוב?‬
‫"כאן אנחנו עומדים. הכול טוב.‬ ‫מסודר. את זו של הסרטים, בסדר?"‬
‫עכשיו, דסטין.‬
‫לא אמרתי לה.‬
‫אבל אני אגיד לך.‬
‫כשמדובר בכרבולים,‬
‫וזה כל כך מטורף‬ ‫כי תמיד הייתי במערכות יחסים‬
‫ואף פעם לא יכולתי להיות כל כך פתוח וכנה,‬ ‫אבל עכשיו שאני רווק,‬
‫אלה הטעמים של פלאפי.‬
‫אז, כשמדובר בכרבולים, זה מה שאני רוצה:‬
‫אני רוצה אישה.‬
‫אישה.‬
‫עם הגדרות מקוריות מהמפעל.‬
‫האישה הזאת צריכה להיות שווה ל, או גדולה מ,‬
‫בגודל.‬
‫היא צריכה להיות גדולה.‬
‫אני מעדיף בחורות גדולות.‬
‫אני רוצה בחורה גדולה.‬
‫כן, כן.‬
‫ככה שנינו יכולים להסכים‬ ‫על הטמפרטורה של התרמוסטט.‬
‫ורק בחורות גדולות מבינות על מה אני מדבר.‬
‫תבינו, אני בחור גדול.‬ ‫וכבחור גדול, תמיד חם לי.‬
‫חום משפיע על מצב הרוח שלי.‬
‫כשחם לי, דסטין, אני נהיה עצבני,‬ ‫מרוגז, החרדה שלי עולה עד השמיים.‬
‫כדי להרגיש בנוח,‬ ‫אני אוהב את החדר ב-20 מעלות.‬
‫אוקיי?‬
‫נכון מאוד.‬
‫ורק בחורה גדולה יכולה באמת להעריך את זה.‬
‫נשים רזות, לא כל כך.‬
‫ותאמינו לי, נמאס לי‬ ‫לאכזב נשים רזות שקר להן.‬
‫נשים רזות שקר להן הן מרושעות.‬
‫הן מרושעות. הן לא רוצות 20 מעלות מזורגגות.‬
‫לא, הן רוצות 22, 23 מעלות.‬
‫הרגת אותי. לא.‬
‫אבל אני לא יכול לעשות להן את זה.‬ ‫לשים אותן ב-20 מעלות. הן נהיות עצבניות.‬
‫הן נהיות מרושעות.‬ ‫הן כזה, "אלוהים, מה הבעיה שלך?‬
‫"נורא קר."‬
‫טוב, פאקינג תאכלי משהו.‬
‫נמאס לי להזיע.‬
‫אבל... כן.‬
‫בכל אופן, דסטין, אני מתנצל.‬
‫לא ניסיתי להפוך את זה להרצאת TED.‬
‫אני לא רוצה שתחשבו‬ ‫שאני לא מאמין באהבה‬
‫כי אני כן, וכל מי שמצליח לעשות את זה,‬
‫אני מברך אתכם על כך.‬
‫פגשתי כל כך הרבה זוגות במהלך השנים.‬
‫פגשתי זוגות שיחד כבר 20 שנה,‬
‫כבר 30 שנה, כבר 40 שנה,‬
‫זוגות שיחד כבר 50 שנה.‬
‫פגשתי זוג אחד שהיה יחד 55 שנה.‬
‫כן.‬
‫אני קורא להם חדי קרן.‬
‫אספר לכם את הסיפור.‬
‫הייתי בסוואנה, ג'ורג'יה.‬
‫ובדיוק סיימתי לצלם‬ ‫את הסרט השני של מג'יק מייק.‬
‫עכשיו...‬
‫כן, אני יודע. לאלה מכם שלא יודעים,‬
‫השתתפתי במג'יק מייק.‬
‫כן.‬
‫אני יודע. הייתי היחיד שלא התפשט.‬
‫מג'יק מייק, לא טרגי מייק.‬ ‫אז בואו נזכור את זה, בסדר?‬
‫הייתי היחיד שלא התפשט. אז...‬
‫העניין הוא כזה: אחרי הסרט, אחרי שסיימנו,‬
‫המנהל שלי, ג'ו, אומר לי, "אחי,‬
‫"ברכותיי על פרויקט נוסף.‬
‫"אני רוצה להזמין אותך לסטייק."‬
‫אמרתי, "קדימה".‬
‫אז הוא לוקח אותי למסעדה בשם‬ ‫"רות'ס כריס סטייק האוס".‬
‫זו רשת פופולרית מאוד ברחבי הארץ.‬
‫הגענו לשם, התיישבנו,‬
‫ומגיע המלצר והוא ממש חייכני.‬
‫"היי, חבר'ה, מה קורה?‬ ‫אנחנו חוגגים משהו היום?"‬
‫"האמת שכן."‬
‫"נחשו מה? אתם לא היחידים.‬
‫"רואים את הזוג הזה שם?‬
‫"הזוג הזה חוגג 55 שנות נישואים היום."‬
‫ואנחנו כזה, "מה?"‬
‫אז הסתכלנו.‬
‫שאלתי, "למה הם לא מדברים?"‬
‫"גם אני תהיתי,‬
‫"אבל האיש הדגיש ש-55 שנה.‬
‫"חשבתי שזה די מרשים."‬
‫אמרתי, "כן, מרשים".‬
‫אז הוא הלך להביא לנו משקאות וקצת לחם.‬
‫ואמרתי למנהל שלי, "היי, ג'ו, תקשיב.‬
‫"אני הולך להגיד שלום לזוג רגע."‬
‫"אל תגרום לזה שיעיפו אותנו."‬ ‫"לא, לא."‬
‫"לא כמו בפעם הקודמת."‬ ‫"זה לא יהיה כמו בפעם הקודמת."‬
‫אז קמתי ודחפתי את הכיסא פנימה‬ ‫והתקדמתי לכיוון הזוג.‬
‫עכשיו, אני מבין כמה הערב הזה חשוב להם.‬
‫אני יודע בדיוק‬ ‫כמה זמן לקח להגיע לנקודה הזאת,‬
‫ואני לא מנסה להרוס את זה.‬
‫אבל יש לי שאלות.‬
‫ושני האנשים האלה מקצוענים במחלקה הזאת.‬
‫אז ניגשתי לשולחן, בהכי הרבה טקט שיכולתי.‬
‫ואמרתי, "סליחה על ההפרעה.‬
‫"הביאו לתשומת ליבי את העובדה שאנחנו חוגגים‬
‫"55 שנות נישואים."‬
‫והאיש כל כך שמח שמישהו הכיר בכך.‬ ‫הוא ממש התרגש.‬
‫הוא כזה...‬
‫"נכון מאוד, בני.‬
‫"היום לפני 55 שנים‬
‫"הגברת המקסימה הזאת שיושבת כאן לידי‬
‫"אמרה 'כן', ומאז אנחנו יחד."‬
‫"זה יפהפה.‬
‫"אפשר לשאול שאלה?"‬
‫"בהחלט."‬
‫"למה אתם לא מדברים?"‬
‫"הוא רוצה לדעת למה אנחנו... תצחקי, לעזאזל.‬
‫"בן, כששני אנשים יחד משך הזמן שאנחנו יחד,‬
‫"הם כבר ראו דבר או שניים.‬
‫"יש לנו ילדים,‬
‫"נכדים,‬
‫"נינים.‬
‫"טיילנו בעולם הגדול הזה שלנו‬ ‫כמה וכמה פעמים.‬
‫"שנינו אנשי צבא בדימוס.‬
‫"ראינו את הטוב ביותר באנשים‬
‫"ולמרבה הצער, כשאתה בסביבה ובחיים‬
‫"זמן רב כמו שנינו,‬
‫"למרבה הצער, ראית גם‬ ‫את הגרוע ביותר באנשים.‬
‫"ניהלנו כבר כמעט כל סוג של שיחה‬
‫"שאפשר לנהל...‬
‫"לפחות פעמיים,‬
‫"ואחרי 55 שנות נישואים,‬
‫"טוב, לעזאזל, אנחנו רק מנסים‬ ‫ליהנות זה מחברתו של זה,‬
‫"גם אם זה בדממה."‬
‫אמרתי,‬
‫"ניהלתם כל סוג שיחה שקיים?"‬
‫כנראה שלחצתי לו‬ ‫על איזה כפתור, כי הוא אמר כזה,‬
‫"תסתכל עליי!‬
‫"השתתפתי בקרבות.‬
‫"שום דבר לא יכול להטריד אותי.‬
‫"שום דבר לא יכול להפתיע אותי יותר."‬
‫"מה אתה אומר."‬
‫אז עשיתי צעד לקראתם,‬ ‫תפסתי את החולצה שלי וחשפתי את עצמי.‬
‫ואז הלכתי.‬
‫ואתם יודעים מה קרה אחר כך?‬
‫הם התחילו לדבר!‬
‫נתתי לזוג הזה את המתנה הגדולה ביותר‬ ‫שהם לעולם לא יכירו בה.‬
‫משהו חדש, משהו ספונטני, משהו שערורייתי,‬
‫משהו שאף אחד מהם לא ראה מעולם.‬
‫נתתי להם סיפור חדש.‬
‫אני מבטיח לכם,‬
‫בכל שנה קדימה, כל מה שהם ידברו עליו‬
‫זה מה שקרה ב-55.‬
‫"זוכרת, מותק? את זוכרת‬ ‫שהסמואי ההוא התפשט מולנו?"‬
‫נכון.‬
‫כי אני מהמעניקים.‬
‫אני זוכר שלפני הרבה מאוד שנים,‬
‫לפני שהיה אולם כזה להופיע בו,‬
‫המקום היחיד בסביבה‬ ‫שקומיקאים יכלו להופיע בו‬
‫היה מועדון סטנדאפ ממש מחוץ לדלתות האלה‬
‫שהיה חלק מהמבנה המקורי של הקזינו.‬
‫זה היה מועדון בשם "האימפרוב".‬ ‫זו רשת שנמצאת בכל מקום.‬
‫ואתם יודעים,‬ ‫לפני הרבה מאוד שנים, לפני כל זה,‬
‫שם מרטין ואני, חבר שלי אלפרד,‬
‫היינו הולכים לעשות הופעות במועדון.‬
‫ובפעם הראשונה שזכינו להופיע שם,‬
‫לא ממש הכירו אותי.‬
‫עוד לא הייתי ממש מבוסס.‬
‫ואני רוצה לנצל את הרגע הזה‬ ‫להכיר במישהו ולהודות לו,‬
‫מישהו שעזר לי מאוד בזה,‬
‫אדם בשם די-ג'יי לאז.‬
‫נכון, אנשים, דה פימפ ויט דה לימפ.‬
‫"כן, פאפא. כן.‬
‫"חבר שלך, די-ג'יי לאז."‬ ‫אני מת עליו, הוא נהדר, אדיר.‬
‫אבל כן, הוא הולך במעגלים. זה נכון.‬
‫הוא הולך במעגלים. בחור נחמד.‬
‫די-ג'יי לאז היה אחד האנשים הראשונים‬
‫שאפשרו לי להשתתף בתוכנית בוקר ברדיו,‬
‫והוא עזר לקדם את המופעים שלי.‬
‫לא רק שהוא אפשר לי להופיע‬ ‫בתוכנית שלו ולקדם את המופעים שלי,‬
‫הוא הגיע למופעים שלי והביא אנשים,‬
‫והוא היה צופה ויושב שם ומבלה וצוחק.‬
‫יש מיליון דברים שהוא יכול לעשות במיאמי,‬ ‫אבל הוא בא וצפה במופע שלי.‬
‫ולמחרת "פאפא, בוא איתי לרדיו.‬
‫"נדבר על המופע שלך."‬
‫והוא היה עוזר לי למכור‬ ‫את כל הכרטיסים למופעים האלה, שנה אחרי שנה.‬
‫אז, לאז,‬
‫אני יודע שאתה צופה, פאפא. תודה.‬
‫זה חלק ממך, פאפא.‬
‫תודה רבה.‬
‫תודה.‬
‫אבל זה היה אחרי הרבה שנים.‬
‫בהתחלה,‬
‫בפעם הראשונה שהופעתי במועדון ההוא‬
‫שהיה ממש מחוץ לדלתות האלה, שכבר לא שם,‬
‫דיברתי עם איש השיווק.‬
‫תזכרו, זה היה כל כך מזמן,‬ ‫לא היו רשתות חברתיות.‬
‫לא היה טיק-טוק, לא טוויטר מזורגג,‬ ‫פייסבוק, שום דבר כזה.‬
‫הדרך היחידה לקדם את עצמך בזמנו‬
‫הייתה להשתתף בתוכניות רדיו, חדשות בוקר,‬
‫שמישהו יכתוב עליך בעיתון.‬
‫זוכרים את אלה?‬
‫כן. ואז, כמובן,‬ ‫פה לאוזן, שזה תמיד הכי טוב.‬
‫היו פוסטרים במועדון הסטדנאפ.‬
‫אז איש השיווק אמר, "גבריאל.‬
‫"עזור לי לעזור לך לעזור לנו.‬
‫"אנחנו רוצים למכור כרטיסים.‬ ‫איך אתה רוצה שנקדם את המופע שלך?"‬
‫אמרתי, "טוב..."‬
‫תזכרו, זה היה מזמן.‬
‫אמרתי, "ככה אני רוצה שתקדם את המופע שלי:‬
‫"תשתמש בבקשה בתמונה.‬
‫"מתחתיה, כתוב את שמי, גבריאל איגלסיאס."‬
‫אז עוד לא קיבלתי את הכינוי פלאפי.‬ ‫זה היה עד כדי כך מזמן.‬
‫אמרתי, "מתחת לזה,‬ ‫בבקשה תכתוב, 'מוכר מקומדי סנטרל'."‬
‫כי בזמנו זו הייתה‬ ‫ההופעה היחידה שלי בטלוויזיה.‬
‫אז איש השיווק אמר,‬ ‫"ובכן, חשבתי, מה לגבי‬
‫"'גבריאל איגלסיאס והאמיגוס שלו?'"‬
‫"אמיגוס?‬
‫"למה 'אמיגוס'?‬
‫"כי באים איתי עוד מקסיקנים?"‬
‫והוא הסתכל עליי ואמר, "יופי. אתה מבין".‬
‫"אני לא אוהב את זה.‬ ‫מה לגבי 'גבריאל איגלסיאס וחברים'?"‬
‫"טוב, אנחנו רוצים לשים כמה מילות מפתח שם‬
‫"כדי להבהיר לקהילה‬ ‫באיזה סוג של מופע מדובר."‬
‫שאלתי, "איזה סוג של מופע זה?"‬ ‫"זה מופע מיוחד."‬
‫"אני לא מרגיש מיוחד."‬
‫"גבריאל, תקשיב לי.‬ ‫מה עם משהו כמו 'שלישי של טאקו'?‬
‫"לא אהבתי." "אוקיי, מה לגבי 'ערב סלסה'?"‬
‫"ערב סלסה?‬
‫"כמו הריקוד או כמו צ'יפס וגואקמולה?‬
‫"בכל מקרה לא אהבתי."‬
‫לא האמנתי שאני מנהל את השיחה הזאת,‬
‫ורציתי לכעוס.‬
‫רציתי לפתוח עליו פה‬
‫על הניסיון לגרום לי‬ ‫להרגיש כמו אדם פחות, כן?‬
‫אבל לא עשיתי את זה,‬ ‫כי ידעתי שאם אפתח עליו פה,‬
‫איתפס כמישהו שקשה לעבוד איתו.‬
‫יראו אותי כבעיה,‬
‫ולא יתנו לי הזדמנות נוספת לחזור.‬
‫כשאנשים שואלים אותי,‬ ‫"למה אתה זוקף את ההצלחה שלך?"‬
‫כמובן, כישרון, אחריות,‬ ‫לעשות מה שצריך לעשות.‬
‫אבל מילה אחת שנשכחת לעיתים קרובות‬ ‫היא המילה "הקרבה".‬
‫הייתי צריך להקריב משהו באותו יום,‬
‫והרבה אנשים חושבים שהם יודעים‬ ‫מה המשמעות של הקרבה‬
‫אבל בכנות, נראה לי שמבינים‬ ‫רק כשבאמת צריך להקריב משהו.‬
‫נאלצתי להקריב את הגאווה שלי,‬
‫כי כמה שרציתי לפתוח על האיש הזה פה,‬
‫ידעתי שאם אעשה זאת,‬ ‫זה יהיה לירות לעצמי ברגל.‬
‫ידעתי שאם הם יראו‬ ‫מה אני יכול לעשות על הבמה הזאת,‬
‫הם יצטרכו לתת לי לחזור‬ ‫והם יצטרכו להתייחס אליי אחרת.‬
‫אז כמה שזה כאב, כמה שזה היה מבאס,‬
‫אפשרתי ל"שלישי של טאקו" המטופש הזה לקרות.‬
‫אז מבחינתי, כעסתי מאוד.‬
‫תהיתי אם זה משהו‬ ‫שקורה לכל הקומיקאים החדשים,‬
‫או שזה היה ייחודי לי?‬
‫זה הרג אותי.‬
‫הייתי חייב לדעת.‬
‫לא יכולתי להוציא את הטלפון ולחפש בגוגל‬
‫כי זו לא הייתה אפשרות‬ ‫לפני כל כך הרבה שנים.‬
‫אז מה שהייתי צריך לעשות‬ ‫היה ללכת לדלת הקדמית של המועדון‬
‫שם היה מעמד, ובמעמד היו עלונים.‬
‫אז לקחתי עלון והסתכלתי עליו‬
‫והייתה בו רשימה של מופעי הסטנדאפ הבאים.‬
‫וכל כך כעסתי כשראיתי את זה,‬
‫כי זה היה רק תמונות,‬ ‫שמות וקרדיטים של השתתפות בטלוויזיה.‬
‫בלי שמות מטופשים, בלי ערבי נושא,‬ ‫בלי חריף כזה או מטורף כזה.‬
‫רק סטנדאפ.‬
‫אז אמרתי, "למה הם עושים לי‬ ‫את ה'שלישי של טאקו' המטופש הזה?"‬
‫אז אמרתי, "אנסה למצוא קומיקאי אחר‬
‫"שקצת יותר בסגנון שלי."‬
‫אם אתם מבינים את הכוונה.‬
‫הקומיקאי היחיד שמצאתי‬
‫היה אדם בשם ג'ורג' לופז.‬
‫אבל הקידום של ג'ורג' היה רק תמונה, שם,‬
‫ומתחת, קרדיט טלוויזיה, "מוכר מ-ABC".‬
‫זהו.‬
‫לא כתבו, "ג'ורג' לופז‬ ‫שאוהב לרכוב על חמור".‬
‫"ג'ורג' לופז שאוכל בוריטו בשתי הידיים."‬
‫"ג'ורג' לופז: 'בדיוק קפצתי מעל חומה'." לא.‬
‫למה הם עושים לי את זה?‬
‫אז אמרתי, "טוב, בואו נראה‬ ‫איך הם מקדמים קומיקאים שחורים."‬
‫ועם הקומיקאים השחורים,‬
‫זה היה אותו הדבר.‬
‫תמונה, שם, קרדיט טלוויזיה וזהו.‬
‫אלא אם זה היה מופע עם כמה קומיקאים שחורים‬
‫כי אם למועדון הסטנדאפ היה מופע‬ ‫עם שלושה או יותר קומיקאים שחורים,‬
‫הם נתנו לו שם קליט.‬
‫הם היו קוראים למופע "לילה אורבני".‬
‫או "ליל אפולו" או "ערב דף ג'אם קומדי",‬
‫"ערב סטנדאפ ערוץ BET",‬ ‫"ערב סטנדאפ שחור-כזה."‬
‫הם לא הלכו יותר רחוק מזה.‬
‫הם לא העלו רמה כמו שעשו איתי.‬
‫כן, לא היה "שני שלוק טקילה"‬ ‫או "שלישי של טאקו"‬
‫או "רביעי בראש סומבררו"‬ ‫או "חמישי עכבר ספידי",‬
‫או "שישי של סלסלה", או "שבת פיניאטה". לא.‬
‫זה בחיים לא היה קורה לשחורים. נראה לכם?‬
‫בחיים לא תראו "שני בטעם אבטיח"‬
‫או "שלישי ליקר מאלט",‬ ‫או "רביעי של עוף מטוגן"‬
‫או "חמישי חוטיני, חוטיני, חוטיני",‬
‫או "שישי סוקי-סוקי", או "שבת טופאק",‬
‫או "ראשון לחבוט בה שיגעון".‬
‫וזה בטח לא יקרה לאנשים לבנים.‬
‫אני אספר את הבדיחה.‬
‫ויודעים למה אתם יכולים‬ ‫לצחוק ולא להרגיש מאוימים‬
‫ממה שאני עומד לומר?‬
‫כי כמו שאמרתי מוקדם יותר הערב,‬
‫באתי לבדר, לא באתי להעליב.‬
‫באתי לצחוק על כולם, וקודם כול על עצמי.‬
‫חוץ מזה,‬
‫זה בחיים לא יקרה.‬
‫בחיים לא תראו "שני במעלה המונסטר טראק",‬ ‫"שלישי הילבילי",‬
‫"רביעי בטריילר", או "חמישי עם אחותי".‬
‫"לא, פלאפי. עכשיו חצית את הגבול.‬
‫"שמי דסטין ועל זה לא צוחקים.‬
‫"אני מדייבי, פלורידה, לעזאזל."‬
‫בפעם הבאה, תהיה בשקט.‬
‫אז...‬
‫דיברתי עם מרטין מאחורי הקלעים לפני שעליתי,‬
‫והוא אמר, "אתה מתכוון לחלוק‬ ‫את הסיפור על ערבי הנושא‬
‫"שקרה כאן ב'אימפרוב' וכל זה?"‬
‫אמרתי, "אני חושב שכדאי, מרטין.‬
‫"אני חושב שכדאי שאספר‬ ‫את הסיפור על ערבי הנושא."‬
‫הוא אמר, "אפשר להגיד לך משהו‬ ‫על הקטע של ערבי הנושא?"‬
‫אמרתי, "תגיד לי, מרטין".‬
‫"אתה מבין שבכל השנים‬ ‫ששמעתי אותך מספר את הסיפור הזה,‬
‫"על מה שקרה במועדון ההוא,‬
‫"אתה מבין שמעולם‬
‫"לא סיימת את השבוע?"‬
‫אמרתי, "מרטין, אתה יודע למה, נכון?‬
‫"זה כלל הקומדיה.‬
‫"אתה תמיד רוצה לסיים בקטע הכי מצחיק.‬
‫"יום חמישי זוכה לצחוק הכי גדול,‬ ‫ולכן אני עוצר בחמישי."‬
‫ומרטין אומר, "אני יודע,‬
‫"אבל אתה שודד מהלבנים את השבוע שלהם."‬
‫אף פעם לא חשבתי על זה ככה.‬
‫"שישי חדשות פוקס ניוז."‬
‫"שבת הסתערו על הקפיטול."‬
‫"ראשון של לבקש סליחה מההמון!"‬
‫אנחנו עדיין נהנים?‬
‫עדיין כיף לנו?‬
‫בדיוק ככה.‬
‫אנשים צוחקים, לא מתרגזים, לא נעלבים,‬
‫לא עושים סרט.‬
‫והרשו לי להגיד, עבור חמשת האנשים‬
‫שמעולם לא שמעו עליי, זה בשבילכם.‬
‫עצרה אותי פעם משטרה,‬
‫שתי דקות אחרי שיצאתי מדונאטס קריספי קרים.‬
‫פניתי שמאלה במקום ימינה,‬
‫אבל לא שמתי לב, כי הייתה לי קופסה, כן?‬
‫חשבתי, "אני אראה לך מה זה".‬
‫אני עושה פנייה לא נכונה ופתאום...‬
‫אחר כך.‬
‫לוקח לשוטר נצח. אמרתי, די, נו.‬
‫לקחתי את קופסת הדונאטס. שמתי על הברכיים.‬
‫פתחתי אותה. הייתי כזה...‬
‫ובדיוק כשעמדתי לפרק אותה‬
‫השוטר מגיע לחלון‬
‫והוא כזה, "אתה יודע למה עצרתי אותך?"‬
‫זה היה קל מדי, הרמתי את הקופסה‬ ‫ואמרתי, "כי יכולת להריח את זה".‬
‫פלאפי!‬
‫אתם בטח תוהים למה עצרנו שוב את הספיישל.‬
‫אני רק רוצה שתדעו‬ ‫שרוב הקומיקאים כבר היו אומרים‬
‫"תודה, לילה טוב", הולכים הביתה,‬ ‫פודים את הצ'קים שלהם מנטפליקס‬
‫ומקווים שיזמינו אותם שוב.‬
‫"בבקשה תתקשרו אליי, נטפליקס."‬ ‫אבל הבחור הזה הוא לא רוב הקומיקאים.‬
‫זה מה שקורה כששוכרים מקסיקני.‬
‫אנחנו אוהבים שעות נוספות.‬
‫תודה שאתם עדיין רוצים לשמוע‬ ‫בדיחה בת יותר מ-20 שנה.‬
‫גם אני גדלתי עליכם.‬
‫יש לי צמרמורת כשאני...‬
‫תראו.‬
‫זה היה יפהפה.‬
‫גם אני אוהב אתכם, וברצינות חברים,‬
‫תודה על זה.‬
‫תודה.‬
‫יש מעריצים, ויש את מה שעשיתם עכשיו.‬
‫אני לא מכיר אף קומיקאי אחר‬ ‫שמקבל כזו אהבה וכזו נאמנות.‬
‫תודה לכם.‬
‫אני עוד לא יורד מהבמה כי יש לי עוד לתת,‬
‫אבל אני רוצה להודות לכם.‬
‫תודה.‬
‫אז כשהתחלתי לעשות סטנדאפ ב-1997,‬
‫המקומות היחידים שאפשרו לי‬ ‫לעלות לבמה ולעשות את מה שאני עושה‬
‫היו ברים.‬
‫ברים שכונתיים, ברים מפוקפקים.‬
‫שם מרטין ואני הכרנו לפני הרבה שנים.‬
‫הופענו בבר במונטבלו, קליפורניה,‬
‫והיית צריך להילחם בקהל.‬
‫היה צריך להילחם כי היה המון רעש.‬
‫היו טלוויזיות דלוקות.‬ ‫אנשים שתו, עישנו... אנשים עשו שם הכול‬
‫חוץ מלשים לב.‬
‫אז היית חייב לבוא חזק ומהר‬ ‫ולנסות להצחיק אותם.‬
‫ולילה אחד איזה קומיקאי משך אותי הצידה,‬
‫והוא אמר, "היי, ילד".‬
‫והתעצבנתי כשהוא קרא לי ילד.‬
‫אני כזה, "אני כבר בגיל שתייה".‬
‫הייתי בן 20, 21, ואתם יודעים,‬ ‫למרות שחשבתי שאני מבוגר,‬
‫לא הייתי.‬
‫לא הייתי בוגר.‬
‫כעסתי שהוא משך אותי הצידה.‬
‫הוא אמר, "אפשר לתת לך עצה?"‬
‫אני כזה, "מי הוא חושב שהוא?‬ ‫אני יותר מצחיק ממנו".‬
‫זה מה שחשבתי כי בגיל 21 הייתי פושטק.‬
‫באמת.‬
‫אז‬
‫אני לא יודע מה נכנס בי ואמרתי,‬
‫"בטח, אני אקשיב לך."‬
‫ופשוט עמדתי שם, והוא אמר, "תקשיב.‬
‫"אתה ממש חביב על הבמה, וזה נדיר.‬
‫"אני אתן לך עצה.‬
‫"אם תעיף מהמופע שלך את כל הקללות‬
‫"ותתחיל לנקות את החומר המלוכלך,‬
‫אני חושב שמחכה לך קריירה ארוכה.‬
‫ואני יודע שאמרתי להיפטר מהקללות‬ ‫וקיללתי פעמיים הערב.‬
‫טכנית, לא, שלוש פעמים. קיללתי שלוש פעמים.‬
‫אבל אני מודע לזה. אני סופר.‬ ‫זה לא כמו כל מילה אחרת.‬
‫חוץ מזה, אנחנו בקזינו.‬
‫בסדר? אף אחד לא מפסיד הכול‬ ‫ואומר "אוי ואבוי". לא.‬
‫שמעתי אתכם מקללים לפני שהתחלנו.‬ ‫"פאק, מתי יתחילו כבר?"‬
‫כן, שמעתי אתכם.‬
‫אני שמן, לא חירש.‬
‫שמעתי אתכם, לעזאזל.‬
‫אז בכל אופן,‬
‫הוא נותן לי את העצה הזאת.‬
‫להעיף את הקללות ולנקות את החומר המלוכלך.‬
‫ואני לא יודע למה הקשבתי,‬ ‫אבל הקשבתי, והוא צדק לחלוטין.‬
‫פתאום התחלתי לקבל הזדמנויות מכל הכיוונים.‬
‫התחילו להזמין אותי‬ ‫למכללות, תיכונים, כנסיות, ירידים.‬
‫ואז הגדול,‬
‫בתי קזינו.‬
‫בימי קדם,‬
‫היית צריך לדבר נקי לגמרי‬ ‫כדי להופיע בקזינו.‬
‫אבל זה כבר לא המצב.‬
‫אם אתה מוכר כרטיסים‬ ‫זה לא משנה מה אתה עושה,‬
‫הם רוצים שתופיע.‬
‫אבל פעם היו רק מעט אנשים‬
‫שיכלו לעשות את זה.‬
‫והיה לי מזל להיות אחד מהאנשים האלה.‬ ‫אז אני זוכר שהזמינו אותי להופיע‬
‫בקזינו בשם מורונגו בדרום קליפורניה,‬
‫והייתי מאחורי הקלעים עם המתאמת,‬
‫האישה ששכרה אותי לאירוע,‬ ‫והיא אמרה, "אז בלי קללות, כן?"‬
‫אמרתי, "בלי קללות".‬
‫"בלי חומר מטונף?" "בלי חומר מטונף."‬
‫"בהצלחה."‬
‫והייתי לבד.‬ ‫אף אחד לא חימם את המופע. רק אני.‬
‫הייתה קריינות ברמקול המזורגג.‬
‫"גבירותיי ורבותיי, קבלו‬ ‫את הקומיקאי גבריאל איגלסיאס."‬
‫ואז אני פשוט... עליתי לבמה, כן?‬
‫העלבתי את כל הקהל‬
‫תוך חמש שניות.‬
‫ועשיתי את זה בלי לקלל.‬
‫ילד בן 22 עולה לבמה,‬
‫מסתכל על הקהל ואומר,‬
‫"היי, כולם, זה קזינו רגיל‬ ‫או קזינו אינדיאני?"‬
‫רואים שאתם כולכם יודעים?‬
‫אני לא ידעתי.‬
‫לא ידעתי כי לא היה לי טיק-טוק שילמד אותי.‬
‫מה שכן היה לי‬ ‫זה ניסיון חיים שלעולם לא אשכח.‬
‫ברגע שאמרתי את זה, כל השורה הראשונה,‬
‫שהורכבה מחברי השבט מהקזינו,‬
‫כולם קמו‬
‫ואחד מהם נזף בי מול כל הקהל.‬
‫"היי. לא אומרים את זה יותר.‬
‫"המונח המקובל הוא ילידים אמריקאים.‬
‫"בבקשה תפגין כבוד."‬
‫ואמרתי, "אלוהים. אני ממש מצטער. לא ידעתי".‬
‫והרגשתי נורא, והייתי כל כך נבוך.‬
‫למרבה המזל, הייתה לי הופעה שנייה‬ ‫בשעה עשר. השעה עשר מגיעה.‬
‫אני עולה לבמה.‬
‫לא הייתי צריך שיגידו לי אלף פעם שפישלתי.‬
‫פעם אחת שבוישתי מול כל הקהל‬
‫זה כל מה שהייתי צריך.‬
‫לכן אני מאמין בביוש.‬
‫אני חושב שביוש זה טוב.‬
‫ביוש זה טוב, כל עוד אתה מבייש עם כוונה.‬
‫אם אתה עומד ללמד מישהו לקח משמעותי,‬
‫אני אומר, לך על זה. כי זה עבד בשבילי.‬
‫בוישתי פעם אחת.‬
‫מופע שני, בשעה עשר.‬ ‫עליתי לבמה. זה היה שונה.‬
‫אמרתי, "לפני שאתחיל, גבירותיי ורבותיי,‬
‫"אני רוצה לנצל את ההזדמנות‬
‫"ולהודות לכל הילידים האמריקאים‬ ‫שנמצאים כאן הערב.‬
‫"תודה על ההזדמנות להופיע בקזינו שלכם.‬
‫"אני מקווה שתיהנו מהמופע."‬
‫חשבתי שזה היה בסדר.‬
‫פתאום, עוד בן שבט מאחור קפץ.‬
‫והוא אמר, "היי, שכח מה'אמריקאים'‬ ‫פשוט תגיד 'ילידים'."‬
‫"בסדר!"‬
‫זה נשאר איתי. זה היה עוצמתי.‬
‫זה היה מפחיד.‬
‫בפעם הבאה שהופעתי בקזינו,‬ ‫דבר ראשון אמרתי,‬
‫"אני רוצה להודות‬ ‫לכל הילידים שנמצאים כאן הערב.‬
‫ואז מישהו צעק, "אנחנו עמי הארץ".‬
‫איזה זין.‬
‫הגענו לארבע.‬
‫- טכנית זה חמש -‬
‫- מעריץ קטנוני -‬
‫עם הזמן זכיתי להופיע בכל רחבי ארצות הברית,‬
‫ואז הופעתי לראשונה בקנדה.‬
‫למרבה האירוניה,‬
‫בקזינו.‬
‫זה קזינו שאנחנו עדיין מופיעים בו,‬ ‫סיזר'ס בווינדזור, אונטריו,‬
‫בדיוק מעבר למים מדטרויט, מישיגן.‬
‫גיליתי בדרך הקשה שבקנדה‬
‫יש מונח אחר לגמרי לתיאור ה... אנשים‬
‫שבמקור מהאדמה הזאת.‬
‫המונח המקובל בקנדה הוא למעשה‬
‫האומה הראשונה.‬
‫לא ידעתי את זה. הייתי כל כך לחוץ בקנדה,‬
‫אמרתי "ילידים אמריקאים".‬
‫שלום, אני אפילו לא באמריקה, נכון?‬ ‫מטומטם, נכון? טמבל, אני יודע.‬
‫למרבה המזל, מישהו משך אותי הצידה‬ ‫והסביר לי את המצב.‬
‫היה לי מזל שהיה לי מופע שני.‬
‫בשעה עשר, אני עולה לבמה ואני כזה,‬
‫"לפני שאתחיל, אני רוצה להודות‬
‫"לכל אנשי האומה הראשונה שנמצאים כאן הערב."‬
‫ואז מישהו צועק,‬
‫"תקרא לנו אינדיאנים."‬
‫מישהו בשורה הראשונה אמר‬
‫"אינדיה היא הודו. הם לא הודים.‬
‫"הם לא הודים!"‬
‫קנדה תמיד הייתה הרפתקה.‬
‫היה מופע אחד שעשינו באותו קזינו.‬
‫בימינו, תמיד כשאנחנו מופיעים‬ ‫מחוץ לארצות הברית,‬
‫אפילו אם זה ליד, בקנדה או במקסיקו,‬
‫השאלה הראשונה של מרטין לקהל היא,‬
‫האם יש לנו אמריקאים כאן הערב?‬
‫כי לא משנה איפה בעולם‬ ‫אנחנו מופיעים, תמיד יש קומץ.‬
‫אז באותו לילה, מרטין עלה לבמה,‬ ‫והוא שאל את השאלה,‬
‫"יש פה אמריקאים הלילה?"‬
‫בלי לדעת שמוקדם יותר באותו היום‬
‫באותו קזינו, באולם הנשפים הגדול,‬
‫הייתה מסיבת סוף השנה של חברה אמריקאית‬
‫ממעבר למים בדטרויט.‬
‫והם חגגו את סוף השנה‬
‫והם שתו שם מאז הצהריים.‬
‫חגגו.‬
‫ואני מניח שמארגן המסיבה‬
‫חשב שזה יהיה רעיון מדהים‬ ‫לסיים את המסיבה שלהם בצחוק.‬
‫אז הוא קנה‬ ‫את כל הכרטיסים למופע שלי באותו ערב‬
‫ונתן אותם לחברה הזו.‬
‫טוב, השעה שבע מגיעה, וכולם מדדים פנימה,‬
‫מתיישבים, ואז מרטין עלה ושאל את השאלה,‬
‫"יש לנו כאן אמריקאים?"‬
‫ובמקום לקבל "יש", "ווהו", "כאן", הוא קיבל...‬
‫הם היו כל כך שיכורים שהם התחילו לשיר.‬
‫"ארצות הברית!"‬
‫אני שומע את זה בחדר ההלבשה.‬ ‫אני כזה, "למה אנחנו כאן?‬
‫"יכולנו לעשות את זה בדטרויט.‬
‫"הייתי צריך למלא טפסים."‬
‫אני כזה, "זה לא מגניב".‬
‫אז בהפסקה, מרטין מגיע אל מאחורי הקלעים‬
‫והוא אומר לי, "אחי, אני לא יודע אם שמעת..."‬
‫"שמעתי."‬
‫"אולי תרצה להזכיר את זה."‬ ‫אמרתי, "אני אעשה זאת".‬
‫אז בשלב מסוים במהלך המופע שלי, אמרתי לקהל,‬
‫"אז, גונבה לאוזניי שמועה‬
‫"שאולי יש כאן כמה אמריקאים הערב.‬
‫"זה נכון?"‬
‫ואכן...‬
‫והם התחילו לעשות את זה שוב.‬
‫"ארצות הברית!"‬
‫ואז נהיה שקט, ואפשר היה לשמוע "אמריקה".‬
‫אמרתי, "גבירותיי ורבותיי,‬ ‫אתם מבינים מה קרה פה כרגע?‬
‫"עשינו היסטוריה."‬
‫ואנשים בשורה הראשונה,‬ ‫בזרועות שלובות וכזה, "היסטוריה?"‬
‫אמרתי, "עשינו היסטוריה.‬
‫"מי היה מאמין שנזכה לראות את היום‬
‫"שבו אלפים על גבי אלפים על גבי אלפים‬
‫"של אמריקאים יחצו את הגבול...‬
‫"כדי לראות מקסיקני?"‬
‫תודה על 27 שנות תמיכה במקסיקני הזה.‬
‫מיאמי, אני אוהב אתכם מאוד. תודה רבה.‬
‫שיהיה לכם לילה טוב.‬
‫תודה.‬
‫פלאפי!‬
‫לריסה‬
‫קראתי לך ריסה‬ ‫כי בספרדית זה אומר צחוק,‬
‫וזה מה שקומיקאי אוהב‬ ‫יותר מכל דבר בעולם.‬
‫ואז הפכת את להיות‬ ‫מה שהכי אהבתי והערכתי בעולם.‬
‫אתגעגע אלייך לנצח.‬
‫תרגום כתוביות: זואי רוז‬