Fluffy!
Čovječe, pogledaj sve te ljude.
Poludjeli su za ovim tipom.
Tko je on?
Zašto su svi izvan sebe?
Morat ćemo se vratiti na početak kako bismo saznali.
Montažeru, učini mi uslugu i vrati nas na početak.
Mislim da si otišao predaleko.
Da, dobro. Shvaćam. Posljednji specijal na stadionu.
Kao meksička Taylor Swift.
Dobro, otišao si...
Čuješ li me? To je...
Otišao si...
Da, vrlo duhovito.
Vrlo duhovito.
Kad sam rekao početak, nisam to mislio.
Ozbiljno, koliko traje ovaj specijal?
JEDAN SAT I 38 MINUTA
Dobro, vratit ćemo se toliko.
Dajmo ljudima nešto o čemu će pričati.
Fluffy!
Jebote, u Miamiju smo!
Miami, čovječe.
Samo ovdje mogu ovo isfurati.
U L. A.-u ne bih mogao.
Vikali bi: „Oslijepit ću! Prekričavo je.”
Kao meksički DJ Khaled, zar ne?
Kad smo već ovdje, želim zahvaliti profilu Only in Dade.
Ako znate, znate.
A mislim da znate.
I restoranu La Carreta na hrani.
Da.
Da, stari.
Prije nego što počnemo,
htio bih zahvaliti Hard Rock hotelu i kasinu
što su mi omogućili da ovdje snimim specijal.
Ovdje još nitko nije snimio specijal.
Ovo je prvi.
Nisu Rolling Stonesi ili Eaglesi.
Taj su zadatak povjerili komičaru.
Stoga im hvala.
Je li još tko odsjeo u Hard Rocku?
I ja sam.
Hotel je prekrasan. Ne kažem to zato što sam dobio sobu besplatno.
Znaš da si u dobrom hotelu kad vas u sobi dočeka pozdrav.
Ako uključite televizor, dočeka vas:
„Dobro došli u Hard Rock hotel i kasino.
Non-stop kockanje, sedam dana u tjednu, 365 dana u godini.”
Sjedim i pitam se zašto ne mogu prestati gledati.
Zapitao sam se
zašto to ne stave i na automate.
Kockanje je ionako besramno.
Mogu otići i do kraja.
Dođeš do automata, ubaciš 20 dolara.
„Nemoj stati.”
„Neću!”
Ljudi prilaze i pitaju što radim.
„Pokušavam osvojiti jackpot!”
Da, stari. Večeras ću započeti pitanjem.
Nastupi obično ne počinju tako, ali ja ću započeti pitanjem.
Pitanje glasi:
tko od vas do večeras nije čuo za mene?
Petero.
Dvoje. Petero. Dobro.
Želim vam se ispričati.
Vidjeli ste kartu i uzbudili se. Vidjeli ste prezime, a onda sam došao ja.
Pomislili ste da se Enrique udebljao.
Pitam vas ovo samo zato
jer ako ste čuli za mene, onda znate što radim,
a znate i što ne radim.
Neću vam govoriti za koga biste trebali, a za koga ne biste trebali glasati.
Trebate li se cijepiti ili pobaciti? To se mene ne tiče.
Ako ste se uvrijedili, niste shvatili. Kažem vam što neću učiniti.
Želim vas zabaviti, ne uvrijediti.
Svima ćemo se rugati.
Počevši od mene.
No znajte da su ovo druga vremena.
Dugo se bavim ovime.
Sve će biti u redu dok god nisam bezobrazan.
No vremena su se promijenila. Već se 27 godina bavim ovime.
Komičar sam već 27 godina.
I nikad se nisam morao brinuti.
Kad sam 1997. godine tek počeo,
bio sam obrijan.
Imao sam kosu.
Neki se od vas pitaju što se dogodilo.
Cjepivo, znam.
Šalim se. Oprosti, Florido. Šala.
Spomenem cjepivo i neki odmah kažu: „Rekao sam ti!”
„Eto, rekao sam ti.”
Neki mi prijatelji kažu:
„Sad imaš love. Zašto ne nabaviš tupe?”
„Zašto?”
„Neke žene vole kosmate muškarce.”
Neka.
Ne lažu.
Izlazio sam sa ženama koje su mi otvoreno rekle
da je kosmatost važna.
Jedna mi je otvoreno rekla: „Želim pod prstima osjetiti kosmatost.”
Rekoh: „Ako zavučeš ruku dolje...
želja će ti se ispuniti.
Nisi rekla gdje.
Želiš dlake? Evo.”
Komičar sam već 27 godina.
U tih sam 27 godina vidio mnogo komičara
koji se pojave i nestanu.
Jako sam zahvalan što smo svih tih godina
uspjeli zadržati određeni nivo.
Očito radimo nešto dobro.
To mi je čudno jer sad morate jako paziti.
Morate jako paziti. Komičar sam 27 godina
i često mi kažu nešto što nikad nisam čuo.
Kažu mi:
„Hej, Fluffy. Odrastao sam gledajući te.”
To je golem kompliment.
To ne znači samo da ste obožavatelj, već i da vam je doista stalo.
To znači da me već dugo pratite.
Neki ste bili još djeca kad ste me prvi put gledali.
A neki ste večeras došli sa svojom djecom.
Želim vam zahvaliti na dugogodišnjem povjerenju
i na činjenici što se iznova vraćate.
To mi mnogo znači.
Kad čujem da je netko odrastao gledajući me,
to mi je jedan od najljepših mogućih komplimenata.
A sad, nakon terapije, znam i što to točno znači.
Neću lagati.
Kad mi je to netko prvi put rekao,
nisam znao kako da to shvatim.
Nisam znao kako da se nosim s tim
jer nitko se ne želi osjećati kao da stari.
Kad sam to prvi put čuo...
Drugi sam put pomislio kako moram kupiti kapu.
No treći sam put već to prihvatio.
„Kad sam prije mnogo godina tek počeo,
sve su ovo bila tek nepregledna prostranstva.
Bila su to drukčija vremena i...”
Ne znam zašto zvučim poput starog bijelca.
Jednostavno je tako.
S meksičkim me naglaskom nitko ne doživljava ozbiljno.
„Ma idite kvragu.
Bili smo na ranču i rekli su nam da se gubimo.
Bilo je užasno teško.”
No vremena i pravila se mijenjaju.
Ne znam koliko će još moći ovako.
Reći ću vam što mi se dogodilo i zašto to spominjem.
Gostovao sam u podcastu.
Prije početka razgovarao sam s producenticom.
Bila je jako uzbuđena i sretna.
„Tako smo sretni što ste došli. Ovo je baš kul.
Prije negoli uđete, voditelj me zamolio da vas nešto pitam.”
Rekoh: „Naravno.”
„Kako se identificirate?”
Nisam bio siguran kako da odgovorim. Imam 47 godina. Nisam znao što da kažem.
„Valjda kao gladna osoba.”
Umoran sam, pospan i depresivan utorkom.
Ne znam što želite čuti.
Ovako.
Znam što je htjela saznati.
No nisam htio započeti razgovor
o nečemu što nema nikakve veze sa mnom. Da.
Osjećao sam se kao u klopci.
Kako god odgovorio na to pitanje,
znao sam da ću se naći u neugodnoj situaciji.
Da se mene pita, bilo bi dovoljno da me puste da budem duhovit.
No u današnje vrijeme morate odgovoriti na to pitanje
jer šutnja je već problematična.
Žao mi je što je problem ako ne odgovorim na to pitanje.
Odrastao sam u vremenu kad su vam stalno govorili
da gledate svoja posla.
Samo želim gledati svoja posla.
Osim toga, stalno su nam govorili
i da poštujemo starije.
Kojem god naraštaju pripadali,
svi su se dosad slagali oko toga.
Stariji se ljudi sad doživljavaju kao problem.
Zaista.
Shvaćam da današnja mladež ima tehnologiju na dlanu
i sve se može guglati,
ali ne možete guglati životno iskustvo.
Ne možete preuzeti muku i neuspjeh.
Kao ni trenutke koji su vas pomogli izgraditi
kako biste postali bolja osoba.
Zato sam gledao svoja posla
i šalio se kad mi je postavila to pitanje.
Jako se uzrujala i uvrijedila.
Čim sam bacio foru,
rekla je: „Nisam tako mislila. Zanima me koje su vaše zamjenice.”
„Što?”
„Koje su vaše zamjenice? Oni ili oni/e?”
„Oni?
Ili oni/e?
Pa zar sam tako debeo?
Kad sam prestao biti ono?”
Očito sam toliko jeo da sam postao množina.
Shvatio sam da čak i kad imate dobre namjere
i pokušavate biti opušteni, možete se naći u nezgodnoj situaciji.
Reći ću vam što mi se još dogodilo.
Bio sam u McDonald'su.
To nije bila šala, ali dobro.
Sigurno ste pomislili da će ovo biti dobro. Ne!
Bio sam u McDonald'su blizu kuće.
McDonald's blizu moje kuće nije izdvojeni objekt.
To je benzinska postaja, a na uglu je McDonald's.
Imam velikog terenca.
Znao sam da će potrajati, pa sam odlučio otići po nuggetse.
Dok sam išao prema McDonald'su,
vani sam primijetio obitelj beskućnika.
Nisu imali nikakav natpis.
Nisu me tražili novac, ali bilo je očito.
Vidjelo se da su se našli u teškoj situaciji.
Ušao sam i pomislio kako ne moram ništa jesti.
Nisam bio gladan. To je više iz navike.
Došao sam do blagajne
i rekao da bih naručio nešto za tu obitelj. Imaju i djecu.
Blagajnica me upitala: „Još nešto?”
„Da. Imate li vlažne maramice?”
Nije shvatila. „Ma znate, vlažne maramice za ruke.”
„Možete otići u toalet. Dat ću vam šifru.”
„Ovako. Nisu za mene,
već za beskućnike ispred vrata.
Želim da djeca operu ruke prije jela.
Hrana koju sam naručio je za njih.”
Dok smo razgovarali...
Hvala.
Voditeljica restorana u jednom nam trenutku prilazi
i sluša o čemu razgovaramo.
Bila je jako znatiželjna.
Rekla je: „Oprostite, slučajno sam načula.
Rekli ste da je hrana za obitelj ispred restorana?”
„Da, nadam se da je to u redu.”
„Naravno da jest.
U redu je dati hranu nekome kome treba.
No nije u redu kako ste ih upravo nazvali.”
„Kako sam ih nazvao?”
„Rekli ste
da su beskućnici.”
„Pa jesu, pogledajte!”
Lizao je prozor!
„Gospodine, ne možete ih tako zvati. To je uvredljivo.”
Tko se žalio?
„Ako više ne mogu reći da je netko beskućnik,
što bih trebao reći umjesto toga?”
„Kad želite opisati nekoga tko se našao u takvoj nedaći,
morate reći da je ‘neskućen’.
„Šalite se.”
„Ne, gospodine. I molim vas da se stišate.”
„Kako da se stišam kad ste upravo rekli takvu glupost?”
„Ako mislite da je to glupost, onda ste očito dio problema.
Niste dio rješenja.”
Htio sam podivljati.
Baš sam htio podivljati.
Da vidi uzavrelu južnoameričku krv.
Volimo te, Fluffy!
Hvala što ste došli, zemljaci.
Htio sam podivljati, ali nisam mogao
jer uvijek idem u taj McDonald's.
Kužite? Ne želim da mi zabrane pristup.
Sljedeći je daleko, a benzin je skup. Ne.
Pogledao sam je i rekao: „Dobro. Želite se tako igrati? U redu.
Odsad više nisam debeo.
Po vašem sam viđenju ‘neutreniran’.”
Tako sam joj rekao. Pogledala me i rekla: „Nemojte biti smiješni.”
A ja sam joj rekao: „Ako mislite da sam smiješan,
očito ste i vi dio problema.
Ne rješenja.”
Uzeo sam hranu i izašao.
Drugi dio priče. Dolazim do obitelji.
Mami sam dao vrećice s hranom.
Bila je jako ljubazna.
Bila je sretna što netko misli na nju i njezinu djecu.
Preplavile su je emocije. Rekla je: „Želim vam zahvaliti.
Nemate pojma koliko ste nam pomogli.
Ovo nam mnogo znači. Hvala vam.”
Morao sam je pitati.
Pitao sam je:
„Jeste li dobro?”
Znam što ste mislili.
Neki ste mislili: „Nemoj.”
Jesam. Zato smo ovdje. Gledajte.
Pitao sam jesu li dobro.
A ona je rekla: „Nažalost, nismo.
Beskućnici smo već četiri dana.”
A ja sam rekao:
„Možda niste čuli,
ali...”
Nisam je ispravio.
Nisam je ispravio jer nisam kreten.
To sam htio reći.
Čak i kad imate dobre namjere,
netko to može izvrnuti kako biste ispali negativac.
Ne biste trebali biti u nevolji
ako ste ljubazni, želite pomoći,
učiniti pravu stvar i ako vam je stalo.
Nažalost, često nam nameću razna ograničenja,
pa ponekad zaboravljamo da treba biti čovjek.
Ne želim nikome soliti pamet.
Samo sam vam htio reći s čim se susrećem.
Komičar sam 27 godina.
Svaki put kad izađem,
nalazim se pod povećalom.
Kad god izađem iz kuće,
postoji mogućnost da ću završiti u vijestima.
Na primjer,
je li Martin govorio o tome kako je pao s pozornice?
- Jest. - Dobro.
Za one kod kuće. Martin je nedavno pao i govorio je o tome.
Znam da niste vidjeli jer pretplata to ne pokriva.
Da. Prvi dio gledajte na Primeu. Mislim da je na Primeu.
Pogledajte ondje, pa se vratite ovamo.
Ukratko, nastupali smo u Phoenixu u Arizoni,
a Martin je slučajno pao s ovako visoke pozornice
i slomio stopalo.
Nevjerojatno, ali Martin je ustao.
Bio je pun adrenalina, pa se vratio na pozornicu i odradio nastup.
Kad je završio, odvezli su ga u bolnicu.
Pravi profesionalac.
Ozbiljno, to je profesionalac.
Svaka mu čast. Da sam ja bio na njegovu mjestu...
Da sam pao s pozornice,
ekipa bi me pitala: „A obožavatelji?”
„Bok, Felicia.”
„Što ćemo?”
„Povrat novca.”
No Martin vam je morao reći da je pao.
Inače ne biste znali.
Usput, vidio sam kako je pao.
Izašao je i spotaknuo se iza pozornice.
Posrtao je pokraj zastora, a onda... Martine!
Žene u prvom redu pomislile su: „Pao je na mene.”
Drago mi je da se smijete. Nek se tip sinoć rastužio.
Pitao sam ga zašto.
Rekao je: „To ti je prijatelj.”
„Točno. Zato ga i ismijavam.”
Pravo je prijateljstvo
kad možete reći svakakve gadarije jedni o drugima.
Znate da ne mislite ozbiljno.
Da sam ja pao s pozornice,
mislite da se on ne bi šalio na moj račun?
Itekako bi se šalio!
Govorio bi: „Vidio sam kako je Fluffy odskočio.”
Znate da bih završio i u vijestima.
Da večeras padnem, vani bi za jedan sat već bila reportažna kola.
„Nalazimo se ispred Hard Rock hotela i kasina.
Vlasti misle da je Fluffy izgubio kontrolu.
Javit će nam se Tom koji je unutra i ima više informacija.”
„Da, Jime. Nalazim se u Hard Rock hotelu i kasinu
gdje je Fluffy pao.
Još se ne zna što se točno dogodilo.
Lokalne su nam vlasti dale sljedeću izjavu.”
„Čovječe!”
„Još ne znamo je li bilo problema s pozornicom.
Osiguranje nam je dalo sljedeću izjavu.”
„Sve sam vidio.
Fluffy je pao. Baš je gadno pao.
Nisam vidio toliko bijelaca u suzama od koncerta Taylor Swift. Gadno.
Gadno. U Miamiju? Šalite se?
Oštetio je Kubance više od Castra.”
I tako vas otkažu.
To sam vam htio reći.
Nedavno sam završio u vijestima.
Ne želim previše otkriti,
ali uskoro izlazi epizoda kviza Family Feud u kojoj sam gostovao.
Da.
Posebna emisija s poznatima. Dakle, moja obitelj
protiv Fat Joea
i njegove obitelji.
Fat Joe protiv Fluffyja
jer su producenti strašno duhoviti.
Uglavnom, doveo sam obitelj s Istočne obale na kviz.
Odlično je prošlo. Vidjet ćete tko je pobijedio.
Ovako.
Došla je i moja sestra. Već dugo nije bila u Kaliforniji.
Poželjela je da odemo u Disneyland.
Naravno, složio sam se.
Nju i njezinog muža Gordyja odveo sam u Disney.
Ondje smo se provozali autićima, ali nisam zato završio u vijestima.
Netko je jučer rekao: „Uspio se smjestiti.”
Ne!
Zamislite.
Krenuli smo na vožnju autićima,
a auto nam je stao na pola puta.
Sestra me pogledala i rekla: „To bi trebalo biti ovako?”
„Ne, plaćeno je. Trebali bismo stići do kraja.
Platili smo. Trebalo bi biti u redu.”
Trebalo im je 20 minuta da nas izvuku iz auta.
Dvadeset smo minuta sjedili na suncu.
Meni to ne smeta jer sam malo tamniji.
Mogu provesti 20 minuta na suncu.
Moja je sestra dvostruko tamnija od mene.
Izgleda kao Indijanka.
Kao da potječe od Azteka.
No muž joj je iz Minnesote.
Umalo je umro.
Znate?
Dok smo sjedili u autu i čekali da nas izbave,
ljudi koji su čekali svoj red shvatili su da je došlo do zastoja.
Iz auta se vidi red.
Ljudi su vidjeli auto na stazi, a onda su shvatili i tko je u autu.
Odjednom su počeli vaditi mobitele.
Kad smo napustili Disney,
TMZ je već objavio priču. Možete je i guglati.
Objavili su dok smo još bili ondje.
„Fluffy zapeo na autocesti u Disneyju.”
To mi je bilo baš zgodno.
Bilo je duhovito. Sve je bilo u redu.
Dok nisam pročitao komentare.
Neki su od vas...
pravi gadovi.
Žena je napisala: „Možda si dovoljno visok,
no to ne znači da ćeš stati u sjedalo.”
Neki je tip napisao da se auto umorio.
Drugi je napisao: „Meksikanac si. Nisi ga mogao popraviti?”
Da, to je bio Martin.
Uglavnom...
I nedugo prije toga bili smo u vijestima.
Neki se od vas možda sjećaju.
Dečki i ja morali smo prisilno sletjeti avionom.
Unajmio sam avion
jer mi je sjeo novac od posljednjeg Netflixovog specijala.
Mislio sam da sam na vrhu,
a išao sam prema dnu.
Najgora turbulencija koju smo doživjeli u 27 godina karijere.
Nikad nisam takvo što doživio.
Avion je u jednom trenutku učinio ovo,
a ja ovo.
Najgore mi je bilo vidjeti pse kako su poletjeli sa sjedala.
Nasreću, sretno smo sletjeli. Bili smo dobro.
No to nije završilo u vijestima.
Objavili su da je po slijetanju
avion odsklizao s piste
još 180 metara i završio u polju.
U polju.
U polju!
Šalite se?
Toliko se trudim...
razbiti stereotipe,
a napišu da je hrpa Meksikanaca završila u polju.
Tako je izvijestio TMZ. „Meksikanci pronađeni u polju.”
U filmovima piloti uvijek prvi saznaju kad dođe do problema.
I u filmovima piloti
uvijek o tome obavijeste putnike.
Vole slušati svoj glas. Uključe mikrofon i kažu:
„Govori vam vaš kapetan.
Samo da vam kažem da očekujemo turbulencije.
Vežite pojaseve i sve će biti u redu. Javit ćemo vam...”
Kad avion naleti na turbulencije:
„Govori vam vaš kapetan.
Netko je jeo meksičku hranu,
pa to uzrokuje turbulencije.
Jeli smo brzu hranu.
Samo vas podsjećam da ostanete vezani.
Možda će biti još... Evo. Još malo.
U redu. Javit ću se uskoro kad...”
Ako avion pada: „Pripremite se za udar! Čvrsto se držite. Prebrzi smo!”
Naš pilot?
Ništa.
Nije ništa rekao dok se nismo posve zaustavili.
Nakon jedne minute
pomolio je glavu iz kabine
i pitao: „Dobro ste?”
A ja sam samo...
„Pas mi je u držaču za čaše. Nije dobro.”
Bilo je doista strašno.
No iako smo doživjeli prisilno slijetanje
i mislili da ćemo umrijeti,
zahvalan sam što sam to doživio.
Vjerovali ili ne.
Zahvalan sam jer me to podsjetilo koliko je život vrijedan
i koliko se brzo sve može promijeniti.
Često nas treba na to podsjetiti.
Nešto nas treba uzdrmati da se podsjetimo
koliko je život poseban, važan i da u njemu treba uživati.
Nitko mi nije mogao pokvariti ostatak tog dana nakon slijetanja.
Toliko sam se dobro osjećao što dišem i što sam živ.
Nikako.
Zato sam zahvalan na teškim trenucima
i mislim da su oni poželjni
jer trebamo ravnotežu.
Trebaju vam loša iskustva
kako biste istinski cijenili ona dobra.
Ne može svaki dan biti isti.
Morate nekako...
Nemojte me krivo shvatiti.
Katkad je previše loših dana u nizu. To je sranje.
To mi se dogodilo.
Umalo sam poginuo i nakon toga otišao kući.
Kad sam stigao, vidio sam da mi je netko provalio u kuću.
Da.
Nisam mogao vjerovati.
Preživio sam da zateknem ovo sranje?
Dosad niste čuli za to samo zato jer detektiv koji radi na slučaju kaže
da ne smijem govoriti o tome.
U Kaliforniji.
Ako su ti lopovi večeras ovdje, bravo.
Bravo. Svaka vam čast.
Provalili su mi u kuću, a prvo su me pitali što su uzeli.
Iskreno, uzeli su mi moj mir.
Nakon toga ondje se nisam osjećao sigurno.
No ako vas zanima, sve sam učinio da spriječim provalu.
Kao prvo, kuća je u dobroj četvrti.
Imao sam alarm i dva sustava kamera.
Oko posjeda imao sam ogradu. Mislio sam da je to dovoljno.
Imam snimku cijele pljačke.
U visokoj rezoluciji.
Kristalno čista snimka.
Vidio sam provalnike, ali nisam ih mogao identificirati
jer su nosili maske.
Jedino znam da je riječ o dvojici dvadesetogodišnjaka.
Znam da su imali 20 godina jer kad su preskočili ogradu,
ništa ih nije zaboljelo.
Da je to bio 35-godišnjak s išijasom, razmislio bi o preskakivanju ograde.
Preskočili su ogradu, ušli u dvorište, razbili prozor i ušli kroz kuhinju.
Uništili su mi kuću.
Otvorili su sve ladice i ormare.
Sve su izvukli na pod i pretražili.
Prevrnuli su kauče, razbacali jastuke
i poskidali sve slike sa zidova.
Rekao sam detektivu da su mi jasne ladice,
ormari, pa čak i kauč.
Ali zašto su poskidali slike sa zidova?
Zašto su sve skinuli, a ništa nisu uzeli?
Bilo je i vrijednih slika.
„G. Iglesias, morate nešto znati o ljudima koji su vam provalili u kuću.
Nisu tražili fotografije ili umjetnine.
Tražili su sef.”
„Sef?”
„Da, sef. Mnogi naprave rupu u zidu.
U nju stave sef, a onda stave sliku
kako bi sakrili da se unutra nalaze dragocjenosti.”
Upitah: „Sef?”
„Da, gospodine. Sef.”
„Ali tek sam dobio novac.
Zavirili su pod madrac?”
Nije znao. Rekoh: „Saznajmo.”
Ušli smo u glavnu spavaću sobu. Podigao sam rub kreveta.
„Glupani!
Sve je ovdje.”
Nisu imali pojma da pljačkaju nekoga još goreg od njih.
Ukrali su samo neke sitnice iz ladica.
I to je to. Napravili su nered.
Nisu pronašli novac.
Reći ću vam što su uzeli.
Moje pištolje.
Znate,
dosad nisam otvoreno rekao
da legalno posjedujem oružje.
Opusti se, Florido.
Nikad nisam govorio o tome jer to se nikoga ne tiče.
No ima veze s pričom koju ću sada podijeliti s vama.
Pištolj posjedujem odnedavno.
Nabavio sam ga 2020. godine.
Da, kad smo bili usred...
Svakog smo jutra gledali vijesti i nismo znali što će biti.
Osjećao sam se neodgovorno
ako se ne pripremim za najgori mogući scenarij.
Gledali smo vijesti i činilo se da slijedi velika čistka.
Neki se smiju, ali razmislite o ovome.
Čistka bi kraće trajala.
Da, čistka.
Uvijek bi nas tako trebali buditi. Barem iz zabave.
„Želimo vam zahvaliti što sudjelujete u pandemiji.
Lokalno vrijeme je 7.45.”
Nabavio sam pištolj zbog straha.
Bilo me strah. Otvoreno to kažem.
Bojao sam se. Nismo znali što će se dogoditi.
Kupio sam ga za zaštitu. Nisam lovac.
Ne želim loviti. Ne moram. Znam gdje su restorani.
Ne moram loviti.
Ne izlazim vikendom.
Puštaj!
Nema...
Imam Nintendo. Ne treba mi to.
Kupio sam pištolj samo zbog straha.
Došao sam u trgovinu sportske opreme u susjedstvu.
Ondje je bila gomila ljudi
koji inače ne bi htjeli posjedovati pištolj,
ali bojali su se kao i ja. S pravom.
Svi su ponavljali isto.
Svi su govorili:
„Radije bih imao pištolj i da mi ne treba,
nego da ga zatrebam, a nemam ga.”
Svejedno je odakle ste. To ima smisla.
Nisam htio dopustiti da politika utječe na moju sigurnost.
I tako...
Stao sam u red. Uzeo sam broj
kao na šalteru ili u mesnici.
Ili u trgovini. Broj pet!
Stao sam u red.
Čekao sam 45 minuta.
Kad sam došao na red, tip me s druge strane upitao:
„Kako ti mogu pomoći, sinko?”
„Pa...”
Usput, čuo sam da se neki smiju.
Samo da bude jasno. Ne kažem da svi...
koji prodaju oružje...
tako govore.
No zvao se Jim.
Jim me pitao kako mi može pomoći.
„Želio bih kupiti svoj prvi pištolj.”
„Na pravom si mjestu. Znaš što želiš ili trebaš pomoć?”
„Malo sam pogledao što nudite
i našao sam nešto što mi se sviđa.”
„Dobro, da vidimo.”
„Evo, ovaj ovdje.
Ovaj naprijed.”
„Ovaj?” Rekao sam da ne.
„Ovaj. Ne taj. Ovaj naprijed.
Ovaj s ceduljom. Dvojkica.”
„Upravo si ovaj pištolj nazvao...
dvojkicom?”
„Da, zašto?
Jim, zar ne?
Zašto me tako gledaš? Samo čitam što piše.
Evo, ovdje piše. Dvojkica.”
„Misliš kalibar .22?”
„Da, valjda. Ista stvar.”
„Znaš, sinko. Velika je razlika
između dvojkice i kalibra .22.
No ovo je Kalifornija, pa ga zovi kako želiš.
Postoji li neki određen razlog zašto si odabrao baš ovaj pištolj?”
„Ponuda je doista impresivna.
Mnoge prepoznajem iz filmova.
No izbor je prevelik. Jednostavan sam. Ovaj izgleda kao da se njime lako rukuje.
Malen je i djeluje lako. A i na popustu je.
Kužiš? Pištolj kao i svaki drugi, zar ne?”
„Ne baš.”
„Ovo nije dobar izbor?”
„Želiš znati što mislim ili samo kupiti i završiti s time?”
„Ne, reci mi ako griješim.
Je li ovaj kalibra .22 dobar ili loš izbor?”
„Ako mene pitaš, možeš provalnika i poškakljati.
Tim ćeš pištoljem samo pogoršati situaciju.
Samo ćeš ga razbjesniti.”
„Evo kako ja gledam na to.
Želim kupiti pištolj kako bih zaplašio provalnika.
Ako netko provali, vidjet će krupnog, ćelavog Meksikanca s pištoljem,
pa će razmisliti i naposljetku opljačkati moje susjede.”
„Ako ti provali naoružani provalnik, vidjet će da držiš kalibar .22.
A onda će ti ga uzeti
i prebiti te njime kao vola.
A te će batine biti bolnije od metka iz tog pištolja.
To ti jamčim.
Čuj, ne poznajem te, ali znam u kakvoj si situaciji.
Ispravi me ako griješim.
Želiš zaštititi svoj dom?
Rekoh da želim. „I obitelj?”
„Da.”
„Imovinu?”
„Da.” Rekao je da pođem za njim.
„Imam pravu stvar za tebe.
Vidiš ovaj pištolj? To je pištolj kalibra 9 mm.
To je dobar pištolj.
Dva metka u prsa i sigurno pada.
Ovdje imam i posebnu municiju namijenjenu vojsci.
Evo, ovaj metak. Dum-dum metak, eksplodira pri udaru.
I moja je bivša žena bila eksplozivna.
Imala je eksplozivnu narav.
Zato sam došao u Kaliforniju. Tu me neće naći.
Kad metak izleti iz cijevi, otvori se.
A kad pogodi metu, napravit će ovakvu rupu.”
A ja sam naivno pitao: „I može se preživjeti?”
„Preživjeti?
Preživjeti?
Sinko, ne želiš da napadač preživi. Želiš da ga ubije na mjestu.”
Rekoh: „Ne želim nikoga ubiti.”
„Ne želiš nikoga ubiti?
Dečki, jeste li čuli?
Ne želi nikoga ubiti!
Da. Onda znate za koga je glasao.
Čuj, Dvojkice. Baš si me uzrujao.
Želim ti pomoći, ali prvo moraš pomoći sam sebi.
Učinit ću sve što mogu.
Objasnit ću ti.
Kod kuće si.
Netko ti provali u kuću.
Ima pištolj.
Imaš ga i ti.
Već si ga upozorio da ode ili u protivnom pucaš,
ali nije otišao.
Baš naprotiv. Sve ti se više približava.
Već je ispred tebe.
Stoji pred tobom. Gledate se.
Spreman je učiniti što god treba
kako bi uzeo što želi. Spreman je i ubiti te.
Pitam te jesi li i ti na to spreman.
Zaštitit ćeš svoj dom, obitelj i imovinu,
ali i svoj život u takvoj situaciji?
Što ćeš učiniti?”
„Kao prvo,
trebao bi prodavati životno osiguranje.
Pogriješio si zanimanje.
Ako me netko tako stjera u kut i život mi se nađe u opasnosti,
kunem ti se da ću ga pogoditi u nogu.”
„Početnik si, a misliš da ćeš ga pogoditi u nogu?”
„Ako kupim onaj posebni metak, iz blizine ga mogu pogoditi u nogu.
Ako se još približi, pogodit ću ga u jaja. Neće moći imati djecu.”
„U redu. Ne moraš biti tako slikovit.
Znaš li što će se dogoditi pogodiš li ga u nogu,
a on preživi?”
„Da, znam. Bolje ću spavati znajući da nisam nikoga ubio,
a zaštitio sam svoj dom, obitelj i imovinu.”
„Očito si obožavatelj Disneyja.
Još nisam čuo veću bajku.
Pitao bih te da znaš, ali očito ne znaš.
Zato više neću gubiti vrijeme.
Reći ću ti kako stoje stvari.
Ako u svom domu nekog upucaš i napadač preživi,
može se vratiti i tužiti te.
Da. No to nije sve.
Pobijedit će na sudu.
Da, pobijedit će.
Neće dobiti samo sve ono što je htio kad je provalio.
Kad se sve završi, još ćeš morati i masno platiti.
Što kažeš na to?”
Rekoh: „Gad će umrijeti!”
Uzbudio se.
„To te ja pitam!”
Tog sam dana shvatio
da su prodavači oružja slični prodavačima rabljenih automobila.
Igraju na vaše osjećaje i onda vam pokušaju uvaliti nešto skuplje
iako to ne želite i ne trebate.
Znao je da se bojim jer mi je stalno to ponavljao.
„Znam da se bojiš.
Bojiš se, u strahu si. Brineš se.”
Kad god bi rekao da se bojim, stavio bi nešto na pult.
Tako me dobro obradio da sam na kraju završio
s četiri puške
i četiri pištolja.
I s kutijom dum-dum metaka.
Čujem da neki od vas plješću. Zašto?
To je pretjerano.
Imam samo dvije ruke.
I sad,
iako mi je provaljeno u kuću,
opet sam zahvalan
što nisam bio ondje, a psi su bili sa mnom.
Ne mogu zamijeniti svoje pse, a ni sebe.
Ostalo su samo stvari.
No da sam bio kod kuće, učinio bih sve što bi bilo potrebno.
U tome je razlika. Postoje dvije vrste ljudi.
Ljudi poput mene. Imaju oružje i drago im je da nisu bili ondje.
No da su bili, nešto bi poduzeli.
Da sam bio u krevetu i čuo lupanje, skočio bih.
Uzeo bih pištolj.
Otrčao bih u dnevnu sobu bez košulje i jedne čarape.
Suočio bih se s tom osobom.
„Ni makac!”
Kakve sam sreće...
„Fluffy?”
„Ni makac!”
„Stari, baš si smiješan.
Smiješan si.”
„Na pod!
Nemoj da zapucam.”
„Beto, dođi! Nikada nećeš pogoditi čija je ovo kuća!”
Dolazi drugi tip.
„Hej!
Odrastao sam gledajući te.”
Onda im se potpisujem na stvari koje će mi ukrasti.
Kao što rekoh, u toj situaciji postoje dvije vrste ljudi.
Ljudi poput mene koji imaju oružje i streljivo.
Drago im je što nisu bili kod kuće. Da jesu, nešto bi učinili.
Druga vrsta ljudi oni su koji ne mogu dočekati
da im se ukaže takva prilika.
Dobro. I vi ste ovdje.
Ljudi koji ne mogu dočekati priliku
da se suoče s uljezom
jer znate da imate mnogo više oružja i streljiva od provalnika
i spremni ste za rat.
To su ljudi koji uvečer sjede u mračnoj kući
držeći pušku.
Ostave ulazna vrata otključana da im olakšaju.
Takvi uvijek imaju prijatelja preko puta ili u drugom dijelu grada.
„Kako je kod tebe?”
„Ovdje je sve čisto. Kod tebe?”
„Da, zrak je čist. Primljeno.”
Ta me provala traumatizirala.
Nisam se mogao vratiti u kuću. Nisam se osjećao sigurno.
Samo ja i dvije čivave.
Da, to je to.
Više nisam s mamom svog sina. On živi s mamom, pa...
Ispričao sam svom sinu Frankieju što se dogodilo,
a on je odmah rekao:
„Stvarno? Imali su sreće što nisam bio ondje.”
Rekoh: „Smiri se, štemeru.
Oteli bi te i tražili otkupninu.”
Nisam se mogao vratiti sam u tu kuću.
Odlučio sam je prodati.
Nisam mogao. Kuća je velika, prekrasna. I vi ste je pomogli platiti. Hvala vam.
Bila je divna.
Predivna.
S četiri kupaonice.
Da, četiri kupaonice.
Jedan penis.
Čak i da sam trčao, ne bih mogao...
Evo dileme s kojom sam se suočio kad sam je odlučio prodati.
Odlučio sam je prodati prije negoli sam našao novu kuću
jer sam uvijek na turnejama. U autobusu, avionu, hotelu.
Uvijek sam u pokretu.
Htio sam to preduhitriti. Kad sam kupio kuću,
bila je na tržištu gotovo dvije godine.
Mislio sam da imam vremena.
No odmah je prodana.
Dvije su se osobe nadmetale
i stalno su dizale cijenu.
Jedan od kupaca želio je i sav moj namještaj.
Agent za nekretnine mi je rekao: „Ovo je ludo.
Dvojica se nadmeću za tvoju kuću. Žele platiti i više nego što tražiš.
Jedan ti želi dati dodatnih 100 000 dolara
za sav tvoj namještaj. Predlažem da pristaneš.”
I jesam. Prodao sam kuću i sve u njoj osim madraca.
Sve.
Problem je u tome
što sad nemam kuću.
Nemam gdje živjeti i zapravo sam...
Jebiga, beskućnik sam. Baš me briga.
Reći ću to.
Hoću.
Neću biti „neskućen”. Beskućnik sam. Ne mogu me otkazati.
Što će učiniti? Uzeti mi kuću? Nemam je!
Svejedno.
No sada, s 47 godina,
ne trebam još stvari.
Sretan sam što imam te stvari, ali ne trebam ih.
Sad najviše želim bolje odnose s ljudima.
Bolja prijateljstva i bolje ljude u svom životu.
To želim više od svega.
U posljednjem sam specijalu na stadionu objavio
da više nisam u vezi.
Mislio sam da je najbolje da to objavim ondje
jer otvoreno govorim o svom životu. Moj nastup je moj život.
Svi su me pitali za nju, pa sam odlučio to reći.
Znate što se dogodi
kad pred 50 000 ljudi kažete da ste solo,
a Netflix to emitira širom svijeta?
Primio sam na tisuće „prijava”
za tretman kod Fluffyja.
JOŠ PRIMAM PRIJAVE
Tako je, Netflix. Fluffy traži ženske.
Bilo je nevjerojatno i uzbudljivo,
ali i strašno jer nisam znao što žele.
Otkad sam objavio da sam solo,
izašao sam na nekoliko spojeva.
Neću reći koliko jer ne želim da me osuđujete.
„Fluffy je kurva.”
„Užasan je.”
„Kao Djed Mraz sa svojim curama za ho-ho-hopa-cupa.”
I dalje želim izlaziti. Želim se zabavljati, upoznavati ljude.
Nažalost, nikome ne vjerujem. Bojim se.
Lako upoznajem ljude, ali užasno mi je kad saznam što smjeraju.
Digao sam golem bedem oko svog srca.
Oko njega je zid, pa još jedan zid, pa još jedan...
Jedini sam Meksikanac koji voli zidove.
I mogu vam reći
da ne želim ozbiljnu vezu.
Dobro mi je ovako.
I dalje želim izlaziti, ali ne želim biti u ozbiljnoj vezi.
Ne želim.
Zašto negodujete?
Otvoreno kažem da ne želim ozbiljnu vezu
i to treba iskreno reći. Mogao bih lagati.
Upoznati nekoga i reći da smo u vezi.
No znači li to išta ako ne promijenite svoje ponašanje?
Otvoren sam i iskren.
Samo želim... Za tipa koji me izviždao jer sam rekao da ne želim vezu.
Podigni ruku da mogu... Dobro, sad si slavan.
- Kako se zoveš? - Dustin.
- Justin? - Dustin.
Dustin. Dobro.
Oprosti... „Dustin!”
Dobro! Opusti se, jebote.
Zar ne? Amer'ka, jebote.
U redu, Dustine.
Iskren sam kad kažem da ne želim biti u klasičnoj vezi
jer ne želim biti prisiljen sudjelovati
u nečemu zbog čega se ne osjećam kao dobra osoba.
Imam 47 godina i dosta mi je svađa.
Ne želim viku, nabijanje krivnje i obveze.
Ne želim biti namrgođen.
Dobro mi je i ovako, ali i dalje želim izlaziti.
Zato želim biti iskren.
Dustine, samo trebam nekoga s kim ću jesti.
Nekoga s kim ću piti.
Nekoga s kim ću ići u kino.
I nekoga s kim ću se maziti.
Tako je.
To čak ne mora biti ista osoba.
Ponekad treba udružiti snage.
Dustine, rado bih rekao ženi: „Hej, želiš li u kino?”
„Da, idemo.”
Nakon filma je pitam kakav je bio.
„Dobar.”
„Želiš li opet sa mnom u kino?”
„Naravno. Kad?”
„Sljedeći tjedan?” Pristane.
„Dobro, vidimo se sljedeći tjedan.
Ovo je super. Oboje volimo romantične komedije.
Voliš horore kao i ja.
Bit će super. Sviđa mi se ovo. Jedva čekam.
Kažem da moram ići, a ona postane čudna.
„Čekaj. Kamo ćeš? Mislila sam da se dobro slažemo.”
„Odlično se slažemo. Vidimo se sljedeći tjedan.”
„Ali čemu žurba? Kamo si krenuo?”
„Htio sam nazvati curu za maženje. Zašto?”
Pitala je tko je to. „Bez brige. Maženje sam riješio.
Tvoje područje su filmovi. Drži se toga, dobro?
Dobro nam ide. Ti si cura za kino.”
Dustine.
Nisam joj rekao.
Ali reći ću tebi.
Kad je riječ o maženju...
Čudno, ali u vezama nikad nisam mogao biti ovako otvoren.
No sad sam solo i reći ću vam što volim.
Kad je riječ o maženju, evo što želim.
Želim ženu.
Ženu.
Pravu ženu sa svim dijelovima.
Mora biti poput mene ili veća.
Po veličini.
Mora biti krupna.
Volim krupne cure.
Želim krupnu curu.
Da.
Tako se možemo složiti o temperaturi na termostatu.
Samo krupne cure znaju o čemu govorim.
I ja sam krupan, pa mi je uvijek vruće. Vrućina utječe na moje raspoloženje.
Kad mi je vruće, živčan sam, mrzovoljan i tjeskoban, Dustine.
Da bi mi bilo ugodno, namjestim temperaturu na 20 stupnjeva.
Tako je.
To znaju cijeniti samo krupne cure.
Mršave žene baš i ne.
Da znate, već mi je dosta mršavih, hladnih žena.
Mršave, hladne žene su zle.
Jesu. Ne žele da temperatura bude 20 stupnjeva.
Žele 21, 22 ili 23 stupnja.
Ubit ćeš me! Ne!
No ne mogu im namjestiti temperaturu na 20 stupnjeva. Postanu bezobrazne.
Postanu zle. „Zaboga, što ti je?
Užasno je hladno.”
Pojedi nešto, jebote.
Dosta mi je znojenja.
Da.
Uglavnom, Dustine, ispričavam se. Nisam htio ovo pretvoriti u TED Talk.
Ne želim da misliš da ne vjerujem u ljubav.
Vjerujem. I čestitam svima koji je ostvare.
Upoznao sam mnogo parova.
Neki su zajedno 20 godina,
neki 30, neki 40,
neki 50.
Upoznao sam i par koji je zajedno 55 godina.
Da.
Kažem da su jednorozi.
Ispričat ću vam nešto.
Bio sam u Savanni u Georgiji.
Baš sam završio snimanje drugog dijela filma Čarobni Mike.
I...
Da. Za one koji ne znaju, glumio sam u Čarobnom Mikeu.
Da.
Bio sam jedini koji se nije skinuo.
Film se zove Čarobni Mike. Ne Turobni Mike.
Bio sam jedini koji se nije skinuo.
Nakon završetka snimanja,
prišao mi je moj menadžer Joe i čestitao na dovršetku projekta.
Htio me odvesti na večeru da proslavimo. Složio sam se.
Odveo me u Ruth's Chris Steak House.
Popularan lanac restorana.
Došli smo i sjeli.
Došao je konobar. Bio je vrlo entuzijastičan.
„Hej, ljudi. Što ima? Slavite nešto?”
„Da, slavimo.”
„Znate što? Niste jedini. Vidite onaj par u separeu?
Danas slave 55. godišnjicu braka.”
Zabezeknuli smo se.
Pogledali smo.
Pitao sam zašto ne razgovaraju.
„I ja sam se to zapitao, ali gospodin je rekao da slave 55 godina.
Pomislio sam kako je to impresivno.” Složio sam se.
Otišao nam je po sokove i kruh.
A ja sam rekao svom menadžeru da ih idem pozdraviti.
„Nemoj da nas izbace.” Rekoh da neće.
„Nemoj da bude kao prošli put.” Rekoh da neće.
Ustao sam, maknuo stolicu i krenuo prema njima.
Shvaćam koliko im je ovo važno.
Točno znam koliko im je trebalo da stignu do toga
i ne želim im to pokvariti.
No imam neka pitanja.
A oni su očito profesionalci u tom području.
Prišao sam im što sam taktičnije mogao.
Ispričao sam se na smetnji i rekao:
„Čuo sam da slavite 55. godišnjicu braka.”
Gospodin je bio presretan što mu netko čestita na tome.
„Tako je, sinko.
Na današnji dan prije 55 godina...
ova ljupka dama koja sjedi pored mene
udala se za mene i otad smo zajedno.”
„Prekrasno. Mogu li vas nešto pitati?”
„Naravno.”
„Zašto ne razgovarate?”
„Zanima ga zašto ne... Nasmij se, dovraga.
Sinko, kad si ovako dugo s nekim,
svašta proživiš.
Imamo djecu,
unuke i praunuke.
Mnogo smo puta proputovali svijet.
Oboje smo radili u vojsci.
Vidjeli smo najbolje u ljudima.
Nažalost, kad poživiš ovako dugo kao nas dvoje,
vidiš i ono najgore u ljudima.
Vodili smo svaki razgovor koji je moguće voditi.
Barem dvaput.
Nakon 55 godina braka
samo pokušavamo uživati u međusobnom društvu.
Čak i u tišini.”
Rekoh:
„Vodili ste svaki razgovor koji je moguće voditi?”
To ga je očito uzrujalo. Rekao je: „Pogledaj me!
Pogledaj me! Bio sam na ratištu.
Više me ništa ne može šokirati i iznenaditi!”
„Stvarno?”
Prišao sam im, podigao košulju i pokazao gola prsa.
A onda sam otišao.
Znate što se onda dogodilo?
Počeli su razgovarati!
Iako neće to priznati, dao sam im najveći dar.
Nešto novo, spontano i divlje.
Nešto što dotad nisu vidjeli. Dao sam im novu priču.
Znajte da će svake naredne godine
razgovarati samo o onome što se dogodilo za 55. godišnjicu.
„Sjećaš se kako nam je onaj Samoanac pokazao gola prsa?”
Da.
Volim davati.
Sjećam se kad nisam mogao nastupati u ovakvim dvoranama.
Komičari su ovdje mogli nastupati
samo u klubu pored ove dvorane
koji je bio u sklopu kasina.
Klub se zvao The Improv. Sad je to lanac klubova.
Mnogo godina prije ovoga
Martin, Alfred i ja nastupali bismo u klubu.
Kad nam se pružila prva prilika za nastup,
nitko nije znao tko sam. Nisam bio poznat.
Želio bih zahvaliti čovjeku koji mi je mnogo pomogao.
Zove se DJ Laz.
Tako je. „Šepavi svodnik”.
Da, Papá.
„Ovdje DJ Laz.” Obožavam ga, sjajan je.
Ali šepa. Doista. Super tip.
DJ Laz bio je jedan od prvih
koji me pozvao u svoju radijsku emisiju
i promovirao moje nastupe.
Nije me samo pozivao u svoju emisiju,
već je dolazio na moje nastupe i dovodio ljude sa sobom.
Gledao me, družio se i smijao.
Mogao je raditi što bi god poželio, a došao bi na moj nastup.
Idućeg bi me dana pozvao na radio kako bismo najavili nove nastupe.
Iz godine u godine pomagao mi je da rasprodam nastupe.
Laze, znam da gledaš. Hvala ti.
Ovo je i tvoja zasluga. Muchas gracias.
Hvala ti.
Hvala.
No to je bilo prije mnogo godina.
U početku,
kad sam prvi put nastupao u tom klubu kojeg više nema,
razgovarao sam s tipom iz marketinga.
To je bilo tako davno da još nije bilo društvenih mreža.
Nije bilo TikToka, Twittera ili Facebooka. Ničega.
Mogli ste se promovirati samo na radiju, televiziji
i ako bi netko najavio nastup u novinama. Sjećate se novina?
Naravno, tu je i usmena predaja. To je uvijek najbolje.
U klubu bi stavili plakate.
Tip iz marketinga mi je ovako rekao.
„Pomozi mi da si međusobno pomognemo.
Želimo prodati ulaznice. Kako želiš da te promoviramo?”
Rekoh: „Pa...” Sjetite se, bilo je to davno.
„Želim da me ovako promovirate.
Stavite fotografiju.
Ispod napišite moje ime, Gabriel Iglesias.”
To je bilo toliko davno da me još nisu niti zvali Fluffy.
„Ispod napišite ‘komičar s Comedy Centrala’.”
Dotad sam nastupio samo na Comedy Centralu.
A tip je rekao: „Pa, razmišljao sam.
Što kažeš na ‘Gabriel Iglesias i njegovi amigosi’?”
„Amigosi? Zašto?
Nastupit će još Meksikanaca?”
Pogledao me i rekao: „Dobro. Shvatio si.”
„Ne sviđa mi se. Možda ‘Gabriel Iglesias i prijatelji’?”
„Želimo ljudima dati do znanja što mogu očekivati.”
Pitao sam što mogu očekivati. „Nešto posebno.”
„Ne osjećam se tako.”
„Dobro, slušaj. A nešto kao utorak uz tacose?”
Rekoh da ne bih. „A večer uz salsu?”
„Večer uz salsu?
Ples ili tortilje s umakom?
Nijedno mi se ne sviđa.”
Nisam mogao vjerovati što mi predlaže i htio sam reagirati.
Htio sam se pobuniti što me tako podcjenjuje.
No nisam. Da sam se pobunio,
smatrali bi me teškim i problematičnim.
Ne bih više mogao ondje nastupati.
Često me pitaju čemu pripisujem svoj uspjeh.
Naravno, talentu i trudu.
No često se zaboravlja žrtva.
Toga sam dana morao nešto žrtvovati.
Mnogi misle da znaju što je žrtva,
ali smatram da ne znaju što to doista znači.
Morao sam žrtvovati vlastiti ponos.
Doista sam se htio pobuniti, ali učinio bih si medvjeđu uslugu.
Da je vidio moj nastup,
morao bi me opet pozvati i drukčije me tretirati.
Povrijedilo me i nije mi bilo drago,
ali pristao sam na glupi utorak uz tacose.
Bio sam vrlo uzrujan.
Pitao sam se događa li se to svim mladim komičarima ili samo meni.
Strašno me to mučilo. Morao sam saznati.
Nisam mogao potražiti na mobitelu jer tada ih još nije bilo.
Morao sam otići do ulaznih vrata kluba.
Ondje je bila kanta za smeće, a u njoj letci.
Izvadio sam letak i pogledao.
Na njemu je pisalo tko sve nastupa u klubu.
Jako sam se uzrujao.
Uz sliku je pisalo samo ime i u kojoj su emisiji nastupili.
Bez glupih nadimaka, tematskih večeri i ostalih ludosti.
Samo komedija.
Pitao sam se zašto mi onda guraju te glupe tacose.
Odlučio sam pronaći nekog komičara koji mi je donekle sličan.
Ako me razumijete.
Jedini komičar kojeg sam uspio naći
bio je čovjek po imenu George Lopez.
Kod Georgea bila je slika i ime,
a ispod je pisalo kako je nastupao na ABC-ju.
To je sve.
Nije pisalo da voli jahati magarca,
da jede burrito objema rukama
ili da je upravo preskočio zid. Ne!
„Zašto onda meni to čine?”
Odlučio sam provjeriti kako najavljuju crne komičare.
I s njima je bilo isto.
Slika, ime i gdje su nastupali. To je sve.
Osim ako se nije radilo o nastupu nekoliko crnih komičara.
Ako bi nastupalo više od trojice crnih komičara,
klub bi smislio neki naziv.
Nazvali bi to „Urbana večer”,
„Apollo večer”, „Def Jam Comedy večer”
ili „Večer crnačke komedije”.
No ne bi išli dalje. Ne bi pretjerali kao sa mnom.
Nije bilo ponedjeljka uz margarite, utorka uz tacose,
srijede uz ilegalne useljenike, četvrtka uz tortilje,
provoda petkom i slavlja subotom. Ne.
Crncima se to nikad ne bi dogodilo.
Ne bi se mogao dogoditi pijani ponedjeljak,
utorak uz Tupaca, lubenice srijedom,
češalj u kosi četvrtkom,
petak uz pohanu piletinu, seksi subota
ili pljuske nedjeljom.
A bijelcima se to sigurno neće dogoditi.
Reći ću vam šalu.
Znate zašto se možete smijati i ne osjećati se ugroženo
zbog ovoga što slijedi?
Kao što sam već rekao.
Želim vas zabaviti, ne uvrijediti.
Želim se šaliti na svačiji račun. Počevši od sebe.
Osim toga,
nemoguće je.
Nema primitivaca na kotačima ponedjeljkom, ekipe koja živi u prikolicama utorkom,
seljačina na socijali srijedom ili četvrtka za spoj sa sestrom.
„Dovraga, Fluffy. Sad si pretjerao.
Zovem se Dustin i to mi nije smiješno.
Iz Davieja sam, dovraga.”
Sljedeći put šuti.
Dakle...
Razgovarao sam s Martinom prije početka.
Pitao me hoću li ispričati priču o tematskim večerima u klubu.
Rekoh da mislim kako bih trebao.
Pitao me može li mi nešto reći o tome. „Naravno, Martine.”
„Shvaćaš li da otkad pričaš priču
o tome što se događalo u klubu
niti jednom nisi došao do kraja tjedna?”
Rekoh: „Znaš zašto je to tako? To je prvo pravilo komedije.
Moraš završiti kad se najviše smiju.
Najviše se smiju četvrtku, pa ondje i stanem.”
Rekao je da zna,
ali oduzeo si bijelcima kraj tjedna.
Nikad nisam na to tako gledao.
Petak uz Fox News.
Subota za marš na Capitol.
Nedjelja za isprike!
Još uživamo?
Još se zabavljamo?
To te ja pitam.
Volim kad se svi smiju i kad se ne vrijeđaju.
Ovo je za onih petero ljudi s početka koji nikad nisu čuli za mene.
Nedavno me zaustavila policija kad sam odlazio iz trgovine krafnama.
Skrenuo sam lijevo umjesto desno.
Nisam pazio jer sam imao kutiju krafni.
Jedva sam čekao da se bacim na njih.
Krivo sam skrenuo.
Poslije.
Policajac nikako da dođe. Rekoh: „Baš me briga.”
Uzeo sam kutiju, stavio je u krilo i otvorio.
Spremao sam se navaliti, a policajac mi je prišao.
Pitao me znam li zašto me zaustavio.
Podigao sam kutiju i rekao: „Nanjušio si!”
Fluffy!
Vjerojatno se pitate zašto smo opet zaustavili specijal.
Znajte da bi većina komičara već završila,
unovčila ček od Netflixa nadajući se novom pozivu.
„Molim te, Netflix. Nazovi me.” No ovaj tip nije poput većine.
Tako vam je to kad angažirate Meksikanca. Obožavamo prekovremene.
Hvala što još želite čuti šalu koja je stara više od 20 godina.
I ja sam odrastao gledajući vas.
Naježim se kad... Gledajte.
Prekrasno.
I ja vas volim. Hvala vam na tome.
Hvala.
Jedno je biti nečiji obožavatelj, ali ovo što ste upravo učinili...
Ne poznajem nijednog komičara kojeg ovoliko vole. Hvala vam.
Neću otići s pozornice jer još nisam završio,
ali prvo vam želim zahvaliti.
Hvala.
Kad sam počeo 1997. godine,
imao sam priliku nastupati samo u kafićima.
Nisu to bili fini kafići.
Ondje sam prije mnogo godina i upoznao Martina.
Nastupali smo u kafiću u Montebellu u Kaliforniji.
Morali smo se boriti s ekipom.
Bilo je užasno bučno.
Uključeni televizori, ljudi puše i piju.
Uopće nisu obraćali pozornost na nas.
Morali biste ih brzo nasmijati.
Jedne mi je večeri prišao neki komičar i rekao mi: „Hej, mali.”
Uzrujao sam se kad mi se tako obratio.
Rekoh da već mogu piti.
Imao sam 21 godinu. Iako sam mislio da sam sazrio, nisam.
Nisam sazrio. Uzrujao sam se što mi se obratio.
Rekao mi je: „Može savjet?”
„Što si ovaj umišlja? Smješniji sam od njega.”
U toj sam dobi bio prilično neotesan.
Ne znam što me spopalo, ali rekao sam:
„Naravno, saslušat ću vas.”
Ovako mi je rekao: „Slušaj.
Zaista si simpatičan na pozornici, a to je rijetkost.
Dat ću ti savjet.
Ako iz nastupa izbaciš sve psovke
i prljavštine,
pred tobom bi mogla biti dugačka karijera.”
Da, rekao sam da neću psovati, a večeras sam dvaput opsovao.
Ne, triput. Opsovao sam triput.
No pazim na to. Nije mi svaka druga riječ psovka.
Osim toga, u kasinu smo.
Kad netko izgubi, ne kaže: „K vrapcu.”
Čuo sam vas kako psujete.
„Kad će ovo početi, jebote?” Da, čuo sam vas.
Debeo sam, nisam gluh. Čuo sam vas.
Uglavnom,
dao mi je savjet.
Rekao mi je da izbacim psovke i prljavštine.
Ne znam zašto, ali poslušao sam ga. I imao je pravo.
Odjednom su počele pristizati razne ponude.
Zvali su me na fakultete, u srednje škole, crkve, sajmove.
A onda i ono najbolje.
U kasina.
Tada ste morali biti jako fini da biste nastupali u kasinu.
Danas više nije tako.
Ne morate biti fini. Bitno je samo da se prodaju karte.
No tada su rijetki to mogli.
Imao sam sreću biti među njima.
Pozvali su me u kasino Morongo u južnoj Kaliforniji.
Bio sam iza pozornice s gospođom koja me pozvala.
Pitala me: „Nema psovanja?”
Rekoh da nema.
„Nema prljavština?” Rekoh da nema.
„Sretno.”
Nastupao sam sam. Nitko nije nastupao prije mene.
Najavili su me preko zvučnika.
„Dame i gospodo, pozdravite Gabriela Iglesiasa.”
Došao sam na pozornicu.
Uvrijedio sam cijelu publiku
za pet sekundi.
A uopće nisam psovao.
Dvadesetdvogodišnji klinac došao je na pozornicu,
pogledao publiku i rekao:
„Je li ovo običan kasino ili indijanski?”
Eto, svi znate.
Ja nisam znao.
Nisam znao jer nisam imao TikTok da me nauči.
No imao sam životno iskustvo koje nikad neću zaboraviti.
Čim sam to rekao, ustao je cijeli prvi red
u kojem su sjedili članovi plemena iz kasina.
Jedan mi je od njih pred svima rekao.
„Hej! To se više ne govori.
Kaže se američki domoroci.
Pokaži poštovanje.”
Ispričao sam se i rekao da nisam znao.
Bilo mi je užasno i jako neugodno.
Srećom, imao sam i drugi nastup u 22 sata. Izašao sam na pozornicu.
Nije mi tisuću puta trebalo reći da sam zabrljao.
Bilo mi je dovoljno što sam jednom posramljen pred publikom.
Zato čvrsto vjerujem u sramoćenje.
Mislim da je sramoćenje dobro.
Dok god to radite sa svrhom.
Ako želite nekoga naučiti lekciju,
posramite ga. Meni je pomoglo.
Jednom sam posramljen.
Na drugom nastupu u 22 sata sve je bilo drukčije.
Rekao sam: „Prije nego što počnem,
iskoristio bih priliku
i zahvalio svim američkim domorocima koji su ovdje.
Hvala vam na prilici da nastupim u vašem kasinu.
Nadam se da ćete uživati.”
Mislio sam da sam riješio.
No odjednom je pozadi skočio drugi tip.
Rekao je: „Hej, bez ‘američki’. Reci samo ‘domoroci’.”
„Dobro!”
To mi se urezalo u pamćenje. Uplašio sam se.
Idući sam put u kasinu prvo rekao:
„Želio bih pozdraviti sve prisutne domoroce.”
A netko je viknuo: „Mi smo autohtoni stanovnici!”
Jebote!
To je četiri.
ZAPRAVO, PET
SITNIČAVI OBOŽAVATELJ
Poslije sam nastupao diljem SAD-a,
a onda su me i prvi put pozvali u Kanadu.
Da ironija bude veća,
u kasino.
Kasino Caesars u Windsoru u Ontariju u kojem još uvijek nastupamo.
S druge strane jezera od Detroita u Michiganu.
Na vlastitoj sam koži saznao da u Kanadi
postoji posve drugi naziv za ljude
koji su ondje prvotno živjeli.
U Kanadi kažu „starosjedioci”.
Nisam to znao.
Bio sam tako nervozan da sam rekao „američki domoroci”.
A uopće nisam bio u Americi. Baš sam glupan, znam.
Srećom, netko mi je objasnio o čemu se radi.
Dobro da sam imao drugi nastup.
U 22 sata dolazim na pozornicu i kažem:
„Prije nego što počnem, želio bih pozdraviti
sve starosjedioce koji su večeras ovdje.”
Neki je tip viknuo:
„Reci ‘Indijanci’!”
A tip u prvom redu će na to:
„Oni nisu iz Indije!
Nisu oni iz Indije!”
U Kanadi je uvijek zanimljivo.
Jednom smo nastupali u tom istom kasinu.
Kad god nastupamo izvan Sjedinjenih Država,
čak ako je to u Kanadi ili Meksiku,
Martin uvijek prvo pita publiku ima li Amerikanaca.
Gdje god nastupali, uvijek ih je nekolicina.
Te se večeri Martin popeo na pozornicu i postavio to isto pitanje.
„Ima li ovdje Amerikanaca?”
Nije znao da je tog dana u velikoj dvorani u kasinu
bio domjenak američke tvrtke iz Detroita povodom kraja godine.
Slavili su kraj godine i pili su od podneva.
Tulumarili.
Osoba koja im je sve isplanirala
smatrala je da bi bilo odlično završiti proslavu smijehom.
Ta je osoba kupila sve karte za moj nastup te večeri
i dala ih zaposlenicima tvrtke.
U 19 sati svi su počeli ulaziti teturajući.
Sjeli su na svoja mjesta, a onda je došao Martin i postavio pitanje.
„Ima li Amerikanaca?”
Umjesto pokojeg uzvika odobravanja, začuo je...
Bili su toliko pijani da su počeli skandirati.
„SAD!”
Bio sam u garderobi i slušao. Pitao sam se zašto smo ovdje.
„Mogli smo nastupiti u Detroitu.”
Morao sam rješavati papire. Nisam bio sretan.
Martin je tijekom stanke došao iza pozornice i rekao mi:
„Stari, ne znam jesi li čuo...”
„Čuo sam.”
„Možda da spomeneš.” Rekoh da hoću.
U jednom sam trenutku tijekom nastupa rekao publici:
„Ptičica mi je rekla
da ovdje večeras ima Amerikanaca.
Je li to istina?”
I odmah...
I opet su počeli.
„SAD!”
Onda je sve utihnulo, a čulo se samo „Amer'ka”.
Rekoh: „Dame i gospodo, shvaćate li što se upravo dogodilo?
Ispisali smo povijest.”
Ljudi u prvom redu nisu shvaćali što želim reći.
Rekoh: „Upravo smo ispisali povijest.
Tko bi se nadao da će doći dan
kad će tisuće i tisuće
i tisuće Amerikanaca prijeći granicu
kako bi gledali Meksikanca?”
Hvala vam što već 27 godina podržavate ovog Meksikanca.
Miami, volim vas. Hvala vam najljepša.
Laku noć.
Hvala!
Fluffy!
ZA RISU.
NAZVAO SAM TE RISA JER TO NA ŠPANJOLSKOM ZNAČI SMIJEH,
A TO JE KOMIČARIMA NAJDRAGOCJENIJE NA SVIJETU.
UVIJEK ĆEŠ MI NEDOSTAJATI.
Prijevod titlova: Elvis Šimunic