- Fluffy! - Fluffy!
Azta, micsoda tömeg!
Megőrülnek ezért a fickóért.
Amúgy ki ez?
Miért bolondulnak érte ennyire?
Hát, azt hiszem, vissza kell mennünk a kezdetekhez,
hogy kiderítsük.
Vágó úr, kérem, visszavinne minket az elejére?
Szerintem egy kicsit túlment rajta.
Jól van. Oké, értem. Ez az előző műsorom. Egy stadionban.
Itt a mexikói Taylor Swift. Oké, igen... Jó, ez már sok...
Halló! Ez túl sok!
Ez már...
Oké. Nagyon vicces, vágó úr.
Nagyon vicces.
A kezdetek alatt nem ezt értettem.
Amúgy milyen hosszú ez a műsor?
1 ÓRA 38 PERC
Oké, akkor ennyit tekerjünk vissza,
hogy legyen miről beszélni a nézőknek!
FLUFFY LEGENDÁJA
- Fluffy! - Fluffy!
FLUFFY LEGENDÁJA
- Fluffy! - Fluffy!
Miamiban vagyunk, ribikéim!
Ja, Miamiban, basszus! Ebben a cuccban máshol elhajtanának.
Ezt LA-be nem vehetem fel.
Ott mi menne? „Ettől megvakultam! Ez túlzás!”
Itt meg lehetek a mexikói DJ Khaled, mi?
És ha már itt vagyunk, hadd köszönjem meg
az Only in Dade-nek!
Köszönöm szépen!
Aki érti, az érti.
És szerintem ti értitek.
És köszi a La Carretának is a kaját! Na szóval...
Igen.
Úgy van!
Mielőtt elkezdenénk,
szeretnék köszönetet mondani a Hard Rock Hotel and Casinónak is,
amiért itt vehetjük fel a műsoromat.
Egy híres előadóművész sem készített még itt felvételt.
Én vagyok az első.
Nem a Rolling Stones volt. Nem az Eagles volt.
Egy humoristára bízták,
hogy megcsinálja.
És hálás vagyok érte.
Van még, aki itt száll meg a Hard Rockban?
Én is!
Gyönyörű ez a hotel, és nem csak azért mondom, mert én ingyen alszom itt.
Abból tudod, hogy igazán puccos a hely, hogy ha benyomod a tévét,
a saját videójuk jön be.
Ha bekapcsolod a tévét a szobádban, el is indul.
„Üdv a Hard Rock Hotel and Casinóban!
Szerencsejáték napi 24 órában, hétfőtől vasárnapig, az év minden napján!”
És csak ülök, és nem értem, hogy miért nézem még mindig.
Az jutott eszembe, hogy akár a játékgépek is lehetnének ilyenek.
Ott amúgy sem ismernek szégyent.
Ezzel az erővel tolják fullba!
Odamész az egyik géphez, és beteszel egy húszast.
„Ne hagyd abba!” „Nem hagyom abba.”
A többiek meg néznek. „Mit csinálsz?” „Próbálom megütni a főnyereményt!”
Ja. Hadd kezdjem egy kérdéssel a műsort!
A humoristák ilyet nem szoktak, de én egy kérdéssel kezdek. A kérdés:
Van-e itt olyan, aki ma este hallott rólam először?
Öten.
Erre ketten. Összesen öten. Oké.
Ettől az öt embertől ezúton is elnézést kérek.
Tudom, hogy örültetek. Láttátok a jegyet. Láttátok a vezetéknevet. Erre bejöttem én.
„Ez az Enrique hogy meghízott!”
Azért kérdeztem meg, hogy eddig ki nem hallott rólam,
mert aki ismer, az tudja, milyen műsort szoktam csinálni,
és azt is tudja, milyen műsort nem szoktam csinálni.
Én nem mondom meg, kire szavazz és kire ne szavazz,
hogy beoltasd-e magad vagy elvetesd-e a gyereked. Ebbe nem szólok bele.
Ha már meg is sértődtél, nem értettél.
Most arról beszélek, mit nem fogok mondani.
Én szórakoztatni jöttem, nem azért, hogy bárkit is megsértsek, oké?
Tőlem mindenki egyformán kapja az ívet. Főleg én magam.
De az tény, hogy már más idők járnak.
Régóta a szakmában vagyok,
és mindig úgy voltam vele, ha kedves leszek,
nem kerülök bajba. De már más szelek fújnak.
Már 27 éve tolom az ipart.
Huszonhét éve humorista vagyok.
És a 27 év alatt sosem kellett aggódnom.
Amikor elkezdtem... Basszus, 1997-ben,
még nem volt szakállam
és volt hajam.
Durva, mi? Azt kérdezitek, mi történt?
Hát az oltás. Nyilván!
Csak vicceltem. Bocs, Florida! Vicc volt.
Páran azért rávágtátok az oltásra, hogy „Tudtam!”
„Tudtam én! Megmondtam!”
Sok barátom kérdezi,
hogy ha ennyit keresek, miért nem csináltatok hajbeültetést.
Mondom, minek?
„Hát, mert néhány nőnek fontos a haj.”
Tőlem aztán legyen!
És nem hazudnak.
Voltak nők, akik kerek perec megmondták,
hogy a haj fontos.
„Nekem fontos, hogy beletúrhassak a hajadba!”
Mondom, csak menj lejjebb!
Ott találsz túrnivalót.
A testszőrzetem bőven kompenzál, nem?
Az én szőrzetem dúsabb, mint más haja!
Szóval 27 éve vagyok humorista.
És a 27 év alatt sok humoristát láttam
jönni és menni.
És nagyon hálás vagyok, hogy ez alatt az idő alatt
egy szintet azért tartottunk.
Úgyhogy érzem, valamit jól csinálunk.
Ami fura,
mert most már érzem a felelősséget.
Értitek? Ha az ember már 27 éve humorista, az felelősséggel jár.
Mert már olyasmiket hallok, amiket eddig soha.
Ilyeneket mondanak nekem,
hogy rajtam nőttek fel.
Ami elképesztő dicséret, mert aki ezt mondja,
az több egyszerű rajongónál.
Az nagyon régóta követi a karrieremet.
Vannak olyanok, akik már gyerekkorukban néztek.
Most meg a saját gyerekeikkel ülnek itt.
Szóval nagyon köszönöm a sokéves bizalmat,
és hogy újra és újra eljöttök megnézni.
Nagyon sokat jelent.
Azt hallani, hogy valaki rajtad nőtt fel...
Egy előadóművésznek ennél nem nagyon lehet szebbet mondani.
A terápia óta ezt már el tudom hinni.
Nem akarok hazudni. Mikor először mondta valaki, hogy rajtam nőtt fel,
nem tudtam vele mit kezdeni.
Nem tudtam, hogy kéne feldolgozni,
mert senki nem akar belegondolni, hogy már öregszik.
Amikor először mondták ezt...
Mikor másodszor mondták, elkezdtem sapkát hordani.
Mikor harmadszor mondták, azt feleltem:
„Sok évvel ezelőtt, mikor kezdtem a szakmát, itt szántóföld volt,
ameddig a szem ellát.
Azok nagyon más idők voltak, és...”
Amúgy nem tudom, az öreg hangom miért ilyen fehér bácsis. Az, és kész.
Próbálkoztam mexikói bácsis hanggal, de azt nem lehet komolyan venni.
„Ott bassza meg a kurva élet! A farmon azt mondták, húzhatunk a picsába.
Az egy kemény világ.”
De változnak az idők, és változnak a szabályok.
Nem tudom, ez meddig fog még beleférni.
Elmondom, mi történt velem, és miért hozom fel ezt az egészet.
Meghívtak egy podcastbe.
És mielőtt bementem a stúdióba, kint beszéltem a producerrel.
A producer nagyon lelkes volt, és azt mondta: „Gabriel Iglesias,
úgy örülünk, hogy itt vagy! Ez szuper.
Mielőtt bemennél, a műsorvezető megkért, hogy kérdezzek valamit.”
Mondom, oké.
„Jól van. Miként tekintesz magadra?”
Nem tudtam, hogy válaszoljak.
Negyvenhét éves vagyok. Nem tudtam, mit mondjak.
Mondom: „Fasz tudja. Éhesként.”
Értitek.
Keddenként fáradt, álmos és depressziós vagyok.
Nem tudom, erre mit kéne mondjak.
Értitek? Ez a lényeg.
Tudtam én, mire kíváncsi.
Csak nem akartam beleszólni egy olyan témába,
amihez az égvilágon semmi közöm sincs.
Ez... Ja.
Egy csapdában éreztem magam,
mert bárhogy válaszolok a kérdésre,
kínos helyzetbe hozom magam.
Úgyhogy úgy voltam vele, hogy megpróbálom elviccelni.
De manapság nem lehet elkerülni a kérdéseket,
mert a hallgatás is probléma.
Sajnálom, hogy probléma, hogy nem válaszolok egy ilyen kérdésre.
Engem még úgy neveltek,
hogy törődjek a magam dolgával.
Én erre törekszem. A suszter maradjon a kaptafánál!
Meg arra is neveltek,
hogy tiszteljem az idősebbeket.
És ez egy olyan dolog volt,
amiről minden generáció egyetértett.
Mostanáig.
Az idősekben most már a problémát látják.
Komolyan.
És én értem, hogy a mai fiataloknak ott a modern technológia a kezükben,
és bármire rá tudnak keresni,
de az élettapasztalatra nem lehet rákeresni.
Értitek?
Nem. A kemény munkára nem lehet rákeresni. A kudarcokat nem lehet letölteni.
Nem lehet letölteni a pillanatokat, amik jobb emberré tesznek.
Szóval a magam részéről
én maradnék a kaptafánál, és csak viccelődnék,
akkor is, ha ilyen kérdést kapok.
Nagyon felzaklattam. Nagyon megsértődött.
Amint elsütöttem a poént, azt mondta, nem erre gondolt.
Hanem hogy milyen névmásokat használok.
„Mi van?”
„Milyen névmásokat használsz? Férfi, női vagy esetleg mindkettő?”
Férfi? Női?
Vagy mindkettő?
Így meghíztam?
Mióta teszek ki két embert?
Többes számúra ettem magam.
Ez történt.
Azt tapasztalom, hogy ha jók a szándékaid,
és próbálsz laza lenni, akkor is slamasztikában találhatod magad.
De van egy másik sztorim is erről.
Egyszer egy McDonald'sban voltam.
Ez még nem a vicc, de oké.
Már érzitek, hogy jó lesz, mi? Hát nem.
Egy McDonald'sban voltam a házam közelében.
És az a közeli McDonald's ilyen kettő az egyben hely.
McDonald's és benzinkút egyben.
Nekem nagy SUV-m van. Eltart egy darabig megtankolni.
Mondom, addig veszek pár csibefalatot.
Bementem a McDonald'sba, és ahogy mentem befelé,
nem tudtam nem észrevenni,
hogy egy hajléktalan család ül előtte.
Nem volt náluk tábla.
Nem kértek tőlem pénzt, de egyszerűen látszott rajtuk.
Látszott, hogy ennek a szegény családnak nincs könnyű élete.
Bementem, és belegondoltam,
hogy nem is vagyok éhes.
Csak megszokásból akartam kaját venni.
Odamentem a kasszához.
Úgy döntöttem, a családnak rendelek kaját. Gyerekeik vannak.
Rendeltem nekik mindenfélét, és a kasszás megkérdezte, kérek-e még valamit.
Mondom, igen, van-e nedves törlőkendőjük?
„Hogy mi?” „Nedves törlőkendő, kezet törölni.”
„Nyugodtan használja a mosdót!
Megadom a kódot.”
Mondom,
nem magamnak vettem a kaját, hanem a kint lévő hajléktalan családnak.
Csak szeretném, hogy a gyerekek megtörölhessék a kezüket evés előtt.
Nekik rendeltem a kaját.
És ahogy beszéltünk...
Köszönöm.
Ahogy beszéltünk, az étteremvezető
hallgatta a beszélgetésünket, és odalépett.
Kíváncsi típus volt.
Azt mondja: „Elnézést, de meghallottam.
Jól hallottam, hogy a családnak vette az ételt?”
Mondom, igen, remélem, nem gond. „Természetesen nem gond.
Ételt adni a rászorulóknak természetesen nem gond.
Az viszont, ahogy az előbb hívta őket,
az gond.”
„Miért, hogy hívtam őket?”
„Ön azt mondta,
hajléktalanok.”
„Hát mert azok! Nézzen rájuk, basszus!
Az ablakot nyalogatja!”
„Uram, ezt a szót már nem használhatja. Ez sértő.”
És ki panaszkodott?
„Oké, ha nem hívhatom őket hajléktalannak,
akkor mit mondjak ahelyett, hogy hajléktalan?”
„Uram, a politikailag korrekt kifejezés a lakhatási válságban lévő,
ha ilyen helyzetbe került emberekről szeretne beszélni.”
„Ugye viccel?”
„Nem uram, nem viccelek, és kérem, halkítson!”
„Hogy halkítsak,
ha ilyen nevetséges dolgokat mond?”
„Uram, ha ön szerint ez nevetséges, akkor a problémához járul hozzá,
nem a megoldáshoz.”
Ó, Miami! Én gettósan akartam elintézni.
A gettós megoldást akartam választani.
Ja, fullba akartam tolni a Hialeah-t.
- Imádunk, Fluffy! - Kösz, hogy Hialeah-ból is eljöttetek!
Szóval adni akartam neki, de...
A gettós megoldást akartam,
de sűrűn járok ebbe a McDonald'sba.
Értitek? Nem akartam, hogy kitiltsanak.
A következő elég messze van, meg tankolni is szívás.
Szóval inkább azt mondtam: „Akkor így játszunk?
Hát játsszunk így!
Mostantól kezdve
én nem vagyok kövér.
A maga kifejezésével élve edzési válságban szenvedek.”
Tényleg bemondtam. Azt mondta, ne vicceljek.
Én meg a szemébe néztem.
„Ha maga szerint ez vicces, akkor maga is a problémához tesz hozzá,
nem a megoldáshoz.”
Fogtam a kaját, és kisétáltam.
Még hátravan a sztori vége. Odamentem a családhoz, oké?
És odaadtam a kaját az anyukának.
Nagyon kedves volt.
Hálás volt, hogy valaki gondolt rá és a gyerekeire.
Nagyon elérzékenyült.
Mindenhogy hálálkodott.
„Nem is tudja, ez mekkora segítség!
Nagyon sokat jelent.
Köszönöm!”
És muszáj volt rákérdeznem.
Megkérdeztem:
„Rendben vannak?”
Tudom, most mire gondoltok.
„Ne! Ne csináld!”
Dehogynem. Ezért vagyunk itt. Figyi!
Megkérdeztem: „Rendben vannak?”
Azt felelte: „Sajnos nem. Nem vagyunk rendben.
Négy napja hajléktalanok vagyunk.”
Mondom, bocsi...
Lehet, még nem hallotta, de...
De...
Nem, dehogy javítottam ki!
Nem vagyok egy gyökér.
Ezért nem javítottam ki.
Értitek, emberek?
Lehet az ember jó szándékú,
de még akkor is belekötnek, és még ő jön ki belőle rosszul.
Nem szabadna rossz következménye legyen,
hogy az ember kedves akar lenni és segíteni próbál,
hogy helyesen akar cselekedni, hogy észreveszi a rászorulókat.
Sajnos mégis félünk kockáztatni,
amitől elfelejtünk emberek lenni.
Nem szentbeszédet akarok itt tartani. Csak mesélek arról, miket élek át.
Csak elmondom, miket látok.
Az a helyzet, hogy ha az ember 27 éve humorista,
akkor amint kiteszi a lábát az ajtón,
azonnal reflektorfénybe kerül.
Úgy értem, hogy ha elmegyek otthonról,
mindig ott van az esély, hogy bekerülök a hírekbe.
Például
Martin mesélte előttem, hogy egyszer leesett a színpadról?
- Igen. - Oké. Rendben.
A tévénézők kedvéért: Martin egyszer leesett a színpadról. Elmesélte.
Azért nem láttátok, mert a Netflix azt nem vette meg.
Ja. Szerintem a Prime-ra rakják fel. Azt hiszem, oda.
Nézzétek meg ott, aztán innen folytathatjátok ezt.
Na, a lényeg, hogy az arizonai Phoenixben léptünk fel,
és Martin véletlenül leesett egy ilyen magas színpadról,
és eltörte a lábfejét.
Na de az a durva, hogy Martin felkelt,
és mivel tele volt adrenalinnal, visszament a színpadra, és végignyomta,
aztán vitték a kórházba.
Igazi profi.
Tényleg profi a srác.
Tisztelem is érte, mert ha ez velem történik...
Ha én esek le a színpadról, és megkérdezik, hogy mi lesz a nézőkkel...
„Pá-pá, Felicia!” „De mit mondjuk nekik?” „Visszatérítjük.”
Szóval a különbség az, hogy azért tudjátok, hogy Martin leesett,
mert elmondta.
Amúgy láttam az esést.
Ahogy kijött a színpadra, elbotlott a kábelekben,
és beesett a nézők közé.
Aztán... Martin!
A nők az első sorban viccelődtek. „Belém esett!”
Örülök, hogy nevettetek. A múltkor egy csávó erre azt mondta...
Mondom, miért?
„Hát mert a barátod!”
Mondom, pontosan. Ezért szórakozok rajta.
Ez a valódi barátság jele:
ha igazán gonoszak tudtok lenni egymással.
Mert tudjátok, hogy nem komoly.
Plusz azt hiszitek, hogy ha én esek le a színpadról,
Martin nem azon poénkodna?
Nyilván most ő poénkodna rajtam.
Azt mondaná, visszapattantam.
De a lényeg, hogy én bekerültem volna a hírekbe.
Ha ma leestem volna, egy órán belül ott állna a tévés csapat az épület előtt.
„A Hard Rock Hotel and Casino elől jelentkezünk élőben,
ahol a hatóságok szerint Fluffy elvesztette az irányítást.
Kapcsoljuk Tomot odabentről a részletekkel.”
„Így van, Jim, itt vagyok a Hard Rock Hotel and Casinóban,
Fluffy csúnya balesetének helyszínén.
A részletek továbbra sem ismertek,
de a helyi hatóságok egy képviselője ezt nyilatkozta:
»Basszus!«
Továbbra sem tudjuk, volt-e gond a színpaddal,
de a biztonsági személyzet egy tagja ezt nyilatkozta:
»Én mindent láttam, oké?
Fluffy leesett, és jó nagyot esett!
Ennyi síró fehért a Taylor Swift-koncert óta nem láttam.
Durva volt.
Durva volt. És Miamiben, basszus!
Nagyobb csapás ez a kubaiaknak, mint Castro!«”
Ezután lehet eltörölnek. De erről próbálok beszélni.
Nemrég bekerültem a hírekbe.
Nem akarok spoilerezni,
de hamarosan kijön a Family Feud új része, amiben szerepelni fogok.
Ja.
Celebes rész lesz: Fluffy és családja
Fat Joe
és családja ellen.
Ja, Fat Joe kontra Fluffy.
A producerek ilyen vicces emberek.
Na, a lényeg, hogy pár családtagom eljött a keleti partról a forgatásra.
Minden flottul ment, majd meglátjátok, ki nyert.
A lényeg:
többek között a tesóm is eljött,
aki ezer éve nem volt Kaliforniában, és megkért, hogy menjünk el Disneylandbe.
Mondom, persze, menjünk.
Elvittem őt és a férjét, Gordyt Disneylandbe.
Felültünk pár hullámvasútra, de tisztázzuk:
nem ennyi a hír.
Tegnap egy nő bekiabált, hogy ja, mert befértem. Nem.
Van képe, mi?
Felültünk a Verdák- hullámvasútra a California Adventure-ben.
És a felénél megállt velünk a kocsi.
A tesóm rám nézett.
Megkérdezte, ez direkt ilyen?
Mondom, nem, levonták a pénzt, végig kéne vigyen.
Kifizettük, úgyhogy működnie kéne.
A Disney-alkalmazottak úgy 20 perc után tudtak kiszabadítani a kocsiból.
Szóval ott ültünk a napon egy jó 20 percet.
Nekem nem volt gond, én mokkabarna vagyok.
Én bírom 20 percig a napon.
A tesóm kétszer ilyen barna bőrű.
Ő tisztára apacs, vagy nem tudom, mi.
Azteca. Értitek.
A férje viszont minnesotai.
Ő épphogy túlélte.
Kalifornia nem nekik való vidék. Ja.
Ahogy ültünk a kocsiban,
és vártuk, hogy kiszabadítsanak,
a sorban állók rájöttek, hogy leállt a hullámvasút.
És a sorból pont ránk láttak.
Ahogy nézték a kocsikat,
rájöttek,
hogy ki ül az egyikben.
És hirtelen mindenki előkapta a telefonját.
És mire elmentünk Disneylandből,
a TMZ már le is hozta a sztorit, megtaláljátok a neten.
Már azelőtt lehozták, hogy kiértünk a parkból.
„Fluffyék beragadtak a disneylandi autópályán”.
Szerintem aranyos volt. Mókás volt.
Vicces volt. Nem volt ezzel semmi gond.
Amíg el nem olvastam a kommenteket.
Vannak emberek,
akik gyökerek.
Egy nő azt írta, nemcsak a magasságot kéne nézni beülés előtt,
hanem a szélességet is.
Egy fickó meg azt,
hogy szegény autó elfáradt.
Egy másik meg azt, hogy mexikói vagyok, miért nem szereltem meg?
Oké, ez Martin volt.
Szóval...
Előtte egyszer a nemzetközi hírekbe is bekerültünk.
Talán van, aki emlékszik rá.
A gépünknek kényszerleszállást kellett végrehajtania.
Magángépet béreltem,
mert a Netflix kifizette a múltkori műsoromat.
Azt hittem, szárnyra kapott a karrierem.
Kiderült, hogy zuhanórepülésben volt.
Huszonhét éve vagyok humorista, de ilyen vihart még nem láttam.
Komolyan ez volt a legdurvább.
Egy ponton a repcsi ezt csinálta.
Én meg ezt.
A legparább az volt, ahogy a kutyáim felrepültek az ülésükből.
Szerencsére épségben földet értünk. Nem esett bajunk. Nem ez volt a hír.
Hanem az, hogy ahogy leszállt a gép,
leszaladt a futópályáról,
és egy jó 200 méter után egy szántóföldön állt meg.
Egy szántóföldön.
Egy szántóföldön!
Ez komoly?
Annyi éve dolgozom a mexikóiakkal kapcsolatos sztereotípiák megtörésén!
Annyi éve!
Végül mégis a szántóföldön kötöttünk ki. Ennyi.
A TMZ ezt nyilván így hozta le: „Mexikóiakat találtak a szántóföldön”.
A filmekben mindig a pilóták jönnek rá először,
hogy baj van.
És a filmekben aztán mindig olyan udvariasak,
hogy tájékoztatják az utasokat.
Imádják a saját hangjukat. Beleszólnak a mikrofonba:
„Itt a kapitány beszél.
Egy kis turbulencia tapasztalható.
Nincs gond, de kérem, kapcsolják be biztonsági öveiket, és...”
Tudjátok. Ha van egy kis rázkódás...
„Itt a kapitány.
Csak ettünk egy kis mexikói kaját,
ezért tapasztalhatóak kisebb légörvények.
Csak a gyorskaja a gond.
Kérem, kapcsolják be az öveket.
Közeledik még egy! Úgy. Ez nem volt nagy.
Nemsokára jelentkezünk...”
Ha meg zuhan a gép? „Hamarosan becsapódunk.
Kapaszkodjanak, túl gyors a gép!”
A mi pilótánk?
Semmi.
A mi pilótánk egy szót sem szólt, amíg a gép meg nem állt.
Aztán úgy egy perccel később
kinyílt a pilótafülke ajtaja, és kikukkantott: „Megvannak?”
Mondom,
a csivavám a pohártartóban van. Nem vagyunk meg.
Tényleg félelmetes volt,
de az a helyzet, hogy átéltünk egy kényszerleszállást,
és azt hittük, meghalunk,
de mégis hálás vagyok az élményért. Akár hiszitek, akár nem.
Hálás vagyok, mert emlékeztetett rá, milyen értékes az élet,
és milyen hirtelen változhatnak a dolgok.
Időnként jól jön egy kis emlékeztető,
kell valami, ami kicsit felráz, hogy basszus, azért ez nagy dolog.
Ez fontos. Élvezd! Érezd jól magad!
Miután épségben leszálltunk, egy napig senki nem tudott olyat mondani,
ami elrontotta volna a kedvem. Örültem, hogy élek és lélegzem.
Senki.
Ezért vagyok hálás a nehéz pillanatokért.
A nehéz pillanatok valójában áldások, mert kell az egyensúly az életben.
Kellenek rossz élmények,
hogy igazán értékelni tudjuk a jó élményeket.
Nem lehet minden nap egyforma.
Kell az egyensúly.
Ne értsetek félre, néha túl sok rossz nap jön egymás után. Na, az szívás.
És velem is ez történt.
A halálközeli élmény után hazamentem.
Kiderült, hogy betörtek a házamba.
Ja.
Mondom, ez valami vicc? Ezért éltem túl, hogy erre a szarra jöjjek haza?
Eddig csak azért nem hallottatok róla,
mert az ügyön dolgozó nyomozó azt mondta, nem beszélhetek róla.
Kaliforniában.
Ha a srácok, akik betörtek hozzám, ma este itt ülnek, hát bravó!
Bravó! Az szép flex.
Szóval betörtek hozzám, és ilyenkor nyilván az az első kérdés,
hogy mit vittek el.
Őszintén szólva a lelki békémtől raboltak meg.
Onnantól kezdve nem éreztem magam biztonságban a házban.
De azért elmondom, hogy mindent megtettem a betörések elkerülésére.
Először is jó környéken volt a ház.
Volt riasztóm. Volt két kamerarendszerem.
Az egész területet kerítés védte.
Úgy éreztem, ez így elég.
Van videóm a rablásról.
4K felbontásban.
Tűéles.
Láttam a betörőket, de nem tudtam őket azonosítani,
mert maszkot viseltek.
Csak annyit tudok elmondani a két betörőről,
hogy 20 évesek voltak.
Azért tudom, hogy 20 évesek voltak, mert amikor átugrottak a kerítésen,
nem fájt nekik.
Egy 35 éves, isiászos rabló átgondolta volna ezt a kerítés dolgot.
Átugrottak a kerítésen, átmentek a kerten,
betörték az ablakot, és a konyhán át jutottak be.
Szétverték a házamat.
Minden fiókot, minden szekrényt kinyitottak.
Mindent a padlóra rámoltak, hogy átnézhessék.
A kanapékat felborogatták, a párnákat ledobálták,
és minden egyes képet levettek a falról.
Megkérdeztem erről a nyomozót. „Nézze, megértem a fiókokat,
a szekrényeket, még a kanapékat is.
De miért vették le a képeket?
És ha már levették őket, miért nem vitték el őket?
Volt köztük pár műalkotás is.”
„Mr. Iglesias, mondok valamit önnek
ezekről az emberekről, akik betörtek önhöz.
Ezek nem fotókat és műalkotásokat kerestek.
Ezek a széfet keresték.”
„A széfet?” „Igen, a széfet.
Sok szép házban a falba van építve egy széf,
aztán egy képet akasztanak elé,
hogy elrejtsék az értékeiket.”
Mondom, széfet?
„Igen, uram, széfet.”
„De hát csak most lett pénzem!
A matrac alatt nézték?”
„Nem tudom.” „Akkor nézzük meg!”
Úgyhogy átmentünk a hálószobába. Megfogtam a matrac szélét.
Felemeltem.
„Hülyék!
Itt van az egész.”
Te jó ég! Ezek a srácok nem tudták,
hogy az áldozatuk náluk is nagyobb gettópatkány.
Szóval mindössze pár kis csecsebecsét vittek el a fiókokból.
Ennyi az egész.
Felforgatták a házat.
De a pénzt nem vitték el.
Elmondom, mit vittek el.
A fegyvereimet.
Na most,
korábban sosem beszéltem arról,
hogy engedéllyel rendelkező fegyvertulajdonos vagyok.
Nyugi, Florida!
Azért nem beszéltem róla, mert őszintén szólva
senkinek semmi köze hozzá.
Oké?
De a történethez hozzátartozik.
Elég kevés ideje van fegyverem.
2020-ban lettem fegyvertulajdonos.
Ja, amikor az volt.
Ahogy reggelente a híreket néztem, nem tudtam, mi lesz.
És kezdtem felelőtlenségnek érezni,
hogy nem készülök fel a legrosszabb eshetőségre.
Reggelente a híreket nézve
úgy éreztem, hamarosan eljön A bűn éjszakája.
Van, aki nevet, de gondoljatok bele:
azzal hamarabb letudtuk volna.
Ja, a bűn éjszakájával.
Ébreszthettek volna inkább úgy. Az szórakoztatóbb lett volna.
„Szeretném megköszönni részvételüket a pandémiában. A helyi idő 07:45.”
A félelem bírt rá a fegyvervásárlásra.
Nem szégyen bevallani: féltem.
Megijedtem.
Nem tudtuk, mi fog történni.
Védelmi célra vettem.
Én nem járok vadászni.
Nem akarok, és szükségem sincs rá. Három Chick-fil-A is van a környéken.
Nekem ez elég.
Hétvégente nem járok a természetbe. Pull! Nem vadászom kacsára.
Nekem van Nintendóm. Nem kell az igazi élmény.
Csakis a félelem miatt döntöttem a fegyvervásárlás mellett.
Szóval elmentem egy vadászboltba,
a házam közelében.
A hely dugig volt olyan emberekkel,
akik normális esetben sosem vettek volna fegyvert,
de ugyanazt érezték, mint én. Féltek, teljes joggal.
Mindenkitől ugyanazt hallottam, újra és újra.
Mindenki azt mondta:
„Inkább legyen fegyverem, és ne legyen rá szükség,
minthogy ne legyen fegyverem, amikor szükség lenne rá!”
Bárki bármit mond, szerintem ezzel nehéz vitatkozni.
Én nem akartam hagyni, hogy a politika beleszóljon a személyes biztonságomba.
Szóval...
Szóval beálltam a sorba. Még sorszámot is adtak,
mint a hivatalban meg a húspiacon.
A hentesnél.
A bódénál. Ötös!
Beálltam a sorba.
Negyvenöt percet vártam a soromra.
Amikor sorra kerültem, odalépett egy eladó.
„Segíthetek, fiatalember?”
„Hát...”
Hallottam ám, hogy páran nevettetek.
Csak hogy tisztázzuk: nem gondolom, hogy mindenki,
aki fegyvert árul...
így beszél.
De őt Jimnek hívták.
Szóval Jim azt mondja: „Segíthetek, fiatalember?”
„Az első fegyveremet szeretném megvásárolni.”
„Akkor jó helyre jött. Tudja, mit szeretne, vagy segítsek?”
„Hát, volt időm átnézni a kínálatot, és találtam egyet, ami szerintem jó lesz.”
„Na, hadd lássuk!”
„Ez az a vitrinben.” „Ez?” „Igen, az ott.
Az ott elöl.”
„Ez?” „Nem, ez.”
„Ez?” „Nem, ez, nem az.” „Ez?” „Nem. Az elöl lévő.
Amelyiken a felirat van. Pont kettő kettő.”
„Uram, mit mondott arra a fegyverre?
Pont kettő kettő?”
„Igen.
Miért?
Jim, ugye?
Jim, ne nézzen bolondnak! Csak elolvastam a feliratot.
Ott van rajta. Pont kettő kettő.”
„A .22-esre gondol?”
„Akkor az. Pont kettő kettő vagy .22, mindegy.”
„Fiatalember, nem akarom elkeseríteni,
de nagyon nem mindegy.
De itt Kaliforniában cifrább dolgokat is hallottam már. Jól van.
Van valami konkrét oka, hogy a Pont kettő kettőt választotta?”
„Hát, tényleg lenyűgöző a fegyverválasztékuk,
sokat láttam már filmekben.
De a legtöbb nekem túlzás. Én egy egyszerű ember vagyok.
Ez egy jól kezelhető fegyvernek tűnik. Ránézésre kicsi és egyszerű.
Ráadásul akciós.
Érti, nem? A fegyver az fegyver, nem igaz?”
„Nem egészen.”
„Nem jól választottam?”
„Fiatalember, kíváncsi a véleményemre, vagy csak letudná a vásárlást?”
„Kérem, mondja meg, ha rossz döntés!
A .22-es jó fegyver vagy rossz fegyver?”
„Fiatalember, ha engem kérdez, jobban jár, ha inkább megcsikizi a betörőt.
Ezzel csak ront a helyzeten.
Csak felmérgeli vele a bűnözőt, ha ért engem.”
„Jim, elmondom, hogy gondoltam!
Én ezt a fegyvert inkább elrettentésnek szánom.
Ha valaki betör hozzám, egy nagy, kopasz mexikóit talál a házban
fegyverrel a kézben, úgyhogy átgondolja, és inkább a szomszédaimat rabolja ki.”
„Fiatalember, ha magához betör egy fegyveres,
az tudni fogja, hogy magának .22-ese van. És tudja, mit fog csinálni? Elveszi öntől,
aztán jó alaposan elveri vele, érti?
És ha elverik egy .22-essel,
az jobban fog fájni, mint ha meglőtték volna a .22-essel.
Arra mérget vehet.
Ide hallgasson! Én nem ismerem magát, de javítson ki, ha tévedek!
Meg akarja védeni az otthonát?”
„Igen.” „A családját?” „Igen.”
„Az értéktárgyait?”
„Igen.” „Akkor jöjjön!
Mutatom, mi kell magának.
Jól van?
Látja ezt? Először is, ez egy 9 mm-es.
Jól van?
Na, a 9 mm-es, az egy rendes lőfegyver.
Ha valaki ebből kettőt kap mellkasba, az tízből tízszer nem kel fel.
És van itt hozzá egy különleges katonai lőszerem is.
Ez volna az.
Ez mindenkit megfektet.
Mindig a volt nejem jut róla eszembe.
Ő is mindenkiben kurva mély nyomot hagyott.
Ezért költöztem Kaliforniába. Itt sosem talál meg.
Na, szóval ahogy a golyó elhagyja a hüvelyt, szétnyílik az eleje.
És méretes lyukat tud ütni az emberen, úgy ekkorát.”
És én hülye megkérdeztem: „És ezt van, aki túléli?”
„Túléli?
Túléli?
Fiatalember, az a cél, hogy ne éljék túl! Az a cél, hogy ott dögöljenek meg.”
„De én nem akarom, hogy bárki meghaljon!”
„Nem akarja, hogy bárki meghaljon?
Halljátok, fiúk?
Halljátok? Nem akarja, hogy bárki meghaljon.
Na, erről is tudjuk, kire szavazott.
Nézze, Pont kettő kettő úr! Kezd kikészíteni.
Szeretnék önnek segíteni, de ahhoz magának is akarnia kell.
Próbálok kitartani a maga kedvéért.
Élje bele magát a helyzetbe!
Otthon van.
Valaki betört magához.
Fegyvere van.
Magának is.
Már elmondta neki, hogy ha nem megy el, akkor lőni fog.
És nem megy el.
Sőt, az ellenkezőjét teszi.
Egyre közelebb jön magához.
Már olyan közel van, hogy látja a szeme fehérjét.
Szemtől szemben állnak a betörővel.
Látják egymást.
És ő bármire képes,
hogy elvegye, amit akar. Akár arra is, hogy kioltsa az ön életét.
A kérdésem a következő: ön is képes rá?
Képes rá, hogy megvédje a családját, az otthonát, az értékeit,
és ami a legfontosabb, a saját életét ebben a helyzetben? Mit fog tenni?”
„Először is, tesó...
Magának biztosítást kéne árulnia.
Maga pályát tévesztett. Ezt átéreztem.
Ha sarokba szorítanak, és nincs más választásom,
és veszélyben van az életem,
higgye el, Jim, kiállok magamért, és lábon lövöm a betörőt.
Úgy bizony.”
„Azt hiszi, lábon tudja lőni, Mr. Friss Fegyvertulajdonos?”
Hát, ha megveszem a lőszert, amit rám akar sózni,
azzal csak el tudom találni közelről a lábát!
Két lépéssel közelebből meg akár a tökét is. Egy pelotának annyi.
Nem lesz több gyereke.”
„Jól van, nem kell ilyen érzékletesen leírni.
Fiatalember, tudja, mi lesz, ha lábon lő egy betörőt, és az túléli?”
„Tudom bizony. Jól fogok aludni, tudva, hogy nem oltottam ki egy ember életét,
de megvédtem az otthonomat, a családomat és a dolgaimat.
Ez lesz.”
„Maga nagy Disney-rajongó lehet.
Ekkora tündérmesét még nem hallottam.
Fiatalember, ha tudná, megkérdezném, de nyilván nem tudja.
Nem járatom tovább feleslegesen a számat.
Kimondom a lényeget.
Ha meglő valakit az otthonában, de az illető túléli,
akkor visszajöhet, és beperelheti magát.
Úgy ám! És tudja, mi a durva? Hogy meg is fogja nyerni.
Bizony, meg fogja nyerni.
Nemcsak megszerzi, amiért betört a házába, hanem a történet végén
magának egy méretes csekket is ki kell állítania neki.
Na, ehhez mit szól?”
„Kinyírom a rohadékot!”
Megörült.
„Na, ez a beszéd!”
Aznap rájöttem valamire.
A fegyverárusok sokban hasonlítanak a használtautó-árusokra.
Az érzelmeidre játszanak, és rávesznek, hogy olyasmit vegyél,
amire nincs szükséged, és meg sem akarod venni.
Tudta, hogy féltem, mert újra és újra kimondta.
„Tudom, hogy fél.
Igen, ez félelmetes érzés. Aggódik. Megijedt.”
És amikor kimondta, mindig kitett még valamit a pultra.
Olyan profin sózta rám a dolgokat,
hogy végül négy puskával
és négy pisztollyal
meg egy doboz katonai lőszerrel mentem haza.
Páran tapsoltatok, de miért?
Ez túlzás!
Csak két kezem van.
Igazából úgy vagyok vele,
hogy bár betörtek a házamba,
hálás vagyok,
hogy én és a kutyáim nem voltunk otthon.
Mert a kutyáimat és magamat nem pótolhatom.
A cucc az csak cucc.
Ha otthon lettem volna, megteszem, amit kell.
Ez a különbség. Ebből a szempontból kétféle ember létezik.
Van, aki olyan, mint én: van fegyvere, van lőszere, örül, hogy nem volt otthon,
de ha otthon lett volna, megvédi magát.
Mert ha arra ébredek, hogy...
Hát felugrottam volna.
Fogtam volna a fegyvert.
Kiszaladtam volna fél pár zokniban a nappaliba.
És kérdőre vontam volna a betörőt. „Állj!”
De amilyen szerencsém van...
„Fluffy?”
„Mondom, állj!”
„Jaj, te vicces fickó vagy! Vicces vagy, tesó!
Vicces vagy.” „Le a földre!
Ne kelljen lőnöm!”
„Beto, gyere csak! Nem fogod elhinni, kinek a házában vagyunk!”
Bejön a másik.
„Rajtad nőttem fel!”
Aztán azon veszem észre magam, hogy dedikálom, amit elvisznek.
Szóval ebből a szempontból kétféle ember létezik.
Van, aki olyan, mint én. Van fegyvere, van lőszere,
örül, hogy nem volt otthon, de ha otthon lett volna,
megvédte volna magát. Ez az egyik.
A másik típusú ember pedig alig várja
a lehetőséget.
Jól van. Itt vagytok.
Ez a típusú ember alig várja a lehetőséget,
hogy szembeszállhasson egy betörővel,
mert tudja, hogy sokkal több fegyvere és lőszere van nála,
és felkészült egy háborúra is.
Az ilyenek esténként ülnek a sötétben a nappaliban, fegyverrel a kézben.
Be se zárják az ajtót, hogy megkönnyítsék a betörő dolgát.
És mindig van egy barátjuk a városban vagy a szemközti soron.
„Nálad mi a helyzet?”
„Itt minden tiszta. Nálad?”
„Ja, tiszta a levegő, vége.”
Ez az eset,
a betörés traumatizált engem.
Nem bírtam tovább ott lakni, mert nem éreztem magam biztonságban.
A két csivavámmal élek.
Ennyi.
A fiam anyukájával már nem élek együtt, a fiam pedig vele él. Szóval, ja.
Egyébként meséltem a betörésről a fiamnak, Frankie-nek,
és azonnal rávágta:
„Tényleg? Szerencséjük, hogy nem voltam ott!”
Mondom, nyugi, John Wick!
„Téged elraboltak volna. És akkor dupla ennyit bukok.”
Nem bírtam abban a házban élni. Hiszen egyedül vagyok.
Úgyhogy elkezdtem árulni a házat.
Nem bírtam.
Pedig szép nagy ház volt, amiben a ti pénzetek is benne volt. Köszi!
Szép volt.
Nagyon szép.
Négy fürdőszoba, bakker!
Négy fürdőszoba. Ja.
Egy péniszre.
Még futva se tudtam volna... Értitek.
Elkezdtem árulni a házat, és itt jött a probléma.
Már azelőtt elkezdtem árulni, hogy meglett volna az új hely,
mert úgy voltam vele, úgyis folyton utazok, repülök,
hotelben alszom, satöbbi. Úton vagyok.
Gondoltam, jobb haladni, mert mikor én vettem a házat,
már majdnem két éve árulták.
Úgyhogy úgy voltam vele, van időm.
Persze azonnal elment,
mert ketten is licitáltak rá,
és felverték az árát.
Az egyik vásárló
a bútorokat is vinni akarta.
Az ingatlanosom azt mondta, ez őrület.
„Ketten licitálnak a házadra,
és még többet akarnak fizetni, mint amennyiért árulod!
Az egyikük 100 000 dollárt ajánl
a bútoraidért!
Szerintem fogadd el.”
Úgyhogy elfogadtam. Eladtam a házat mindennel együtt. A matracot kivéve.
Mindennel együtt.
A gond az,
hogy most nincs házam.
Nincs lakóhelyem. Szóval tulajdonképpen...
Bassza meg! Hajléktalan vagyok, leszarom. Én kimondom.
Kimondom.
Én nem lakhatási válságban vagyok. Én hajléktalan vagyok.
Engem nem törölnek el! Mi lesz? Elveszik a házamat? Az nincs!
Na mindegy.
Ezen a ponton, 47 évesen
már nincs szükségem több cuccra.
Örülök a cuccaimnak, de nem kell több.
Egy dolog van, amire mindennél jobban vágyom. Jobb kapcsolatokra.
Jobb barátságokra, jobb emberekre az életemben.
Erre vágyom mindennél jobban.
A legutóbbi rögzített műsoromban, a Dodger Stadiumban
bejelentettem, hogy vége a kapcsolatomnak.
Úgy éreztem, ott lesz a legjobb ezt bejelenteni,
mert az életem mindig nyitott könyv volt. A humorom az életemről szól.
Sokan kérdezgettek róla. Úgyhogy arra jutottam, ott jelentem be.
Tudjátok, mi történik,
ha egy stadionban 50 000 ember előtt jelented be, hogy szingli vagy,
és aztán ez felkerül a Netflixre?
Több ezer jelentkezés érkezett
a Teljes Életet Fluffynak Központhoz.
Úgy ám.
@FLUFFYGUY JÖHETNEK MÉG A JELENTKEZÉSEK!
Így van, Netflix. Fluffy benőzne.
Elképesztő volt, izgalmas, elsöprő élmény,
de ijesztő is, mert nem tudtam, mit akarnak tőlem.
Bevallom, mióta bejelentettem, hogy szingli vagyok,
volt pár randim.
Hát, ja.
A pontos számot nem mondom meg, hogy ne ítéljetek el.
„Fluffy egy ribanc!”
„A repedtsarkú!”
„Fluffynak nőket hozott a Télapó!”
Szeretnék kimozdulni. Szeretném magam jól érezni, szeretnék kapcsolódni,
de sajnos nem bízom az emberekben. Félek.
Nagyon könnyen ismerkedek, de aztán kiderül, mit akarnak,
és az szívás.
Vigyázok a szívemre. Nagyon vigyázok.
Fal van körülötte. Akörül meg még egy fal, meg még egy, meg még egy.
Én vagyok az egyetlen mexikói, aki szereti a falakat.
Szóval az a helyzet,
hogy nem vágyom újabb kapcsolatra.
Igazából jól megvagyok.
Szeretek kimozdulni, de nem vágyom kapcsolatra.
Nem, és kész. Nem.
Ki hurrogott le?
Én legalább őszintén vállalom, hogy nem vágyom kapcsolatra.
Szerintem ez így korrekt.
Hazudhatnék is.
Mondhatnám, hogy akkor járunk, és elszórakoznék a másikkal.
De mit számít, ha képmutató vagyok?
Én őszinte és egyenes vagyok. Tudod, mire vágyom? Elmondom!
Most figyeljen a srác, aki lehurrogott, hogy nem akarok kapcsolatot!
Emeld csak fel a kezed, hadd... Oké. Híres lettél.
- Hogy hívnak? - Dustin.
- Justin? - Dustin.
Dustin. Oké, Dustin.
Bocs, hogy kicsit... „Dustin!” Nyugi, Fluffy!
Oké? Kicsit túltoltam. „Amerika!”
Jól van, Dustin.
Szóval nem vágyom klasszikus kapcsolatra.
És én így vagyok őszinte. Hidd el,
egyszerűen nem vágyom olyan szituációkba,
amelyekben nem érzem magam jó embernek.
Negyvenhét évesen már nem akarok veszekedni,
kiabálni, nem vágyom bűntudatra meg elvárásokra.
Csak többet akarok mosolyogni.
Nekem így oké.
De azért ki akarok mozdulni. Szeretnék őszinte és egyenes lenni.
Dustin, nekem nem kell sok. Egy ember, akivel ehetek.
Egy ember, akivel ihatok.
Egy ember, akivel moziba járhatok.
Egy ember, akivel összebújhatok.
Ja. Még az se kell, hogy ez ugyanaz az egy ember legyen.
Egy ember nem is bírna ennyit belőlem, oké?
Dustin, úgy megkérnék egy nőt, hogy menjünk el moziba,
aztán ha igent mond, elvinném, majd megkérdezném, hogy tetszett.
„Jó volt.” „Szerintem is.
Megnézünk még egy filmet?” „Persze. Mikor?”
„Jövő hét?” „Szuper.”
„Akkor majd beszélünk. Jövő hét!”
Tök jó! Ő is szereti a romkomokat, meg én is.
Ő is szereti a horrorokat, meg én is.
Király lesz. Tetszik! Ez kell nekem. Alig várom!
„Oké, akkor mentem.” Erre fura lesz.
„Várj! Egy pillanat! Már mész is? Azt hittem, te is jól érzed magad.”
„Ja, tök jól. Jövő héten folytatjuk. Szuper lesz!”
„De hova sietsz?
Hova mész? Mi olyan sürgős?”
„Fel kell hívnom az ölelkezős csajt. Miért?”
„Milyen ölelkezős csajt?” „Nyugi, az nem a te dolgod.
A te területed a mozi. Maradjunk ennél, oké?
A mi kapcsolatunk erről szól, ez így jó. Te vagy a mozis csaj.”
Figyelj, Dustin!
Neki nem mondtam el.
De neked elmondom.
Ha ölelkezésről van szó...
És ez durva lesz, mert a kapcsolataimban
nem lehettem ilyen őszinte, de szingliként igen.
Elmondom, mit szeret Fluffy.
Szóval mondom, mire vágyok, ha ölelkezésről van szó.
Egy nőre.
Az eredeti, gyári állapotában.
És fontos, hogy velem egyező vagy nálam nagyobb legyen
a mérete.
Egy nagy lányra vágyom.
A nagy lányokat szeretem.
Nekem nagy lány kell.
Bizony.
Akkor nincs azon veszekedés, hogy hány fok legyen a házban.
A nagy lányok tudják, miről beszélek.
Én nagy fiú vagyok, és a nagy fiúknak mindig melege van.
A hőmérséklet kihat a közérzetemre.
Ha melegem van, Dustin, ingerlékeny leszek és szorongok.
Én 20 fokon érzem magam jól.
Oké?
Ennyi!
És ezt csak a nagy lányok bírják.
A vékony nők nem igazán.
És elegem van a kiábrándító, vékony, fázó nőkből.
A vékony, fázó nők nem kedvesek.
Gonoszak. Nekik nem jó a 20 fok, basszus!
Nekik 23-24 fok kell.
Kicsinálnak! Nem!
De nem megy.
Nem tarthatom őket 20 fokon. Gázok lesznek.
Gonosszá változnak. „Te jó ég, mi bajod van?
Annyira hideg van!”
Akkor egyél, baszd meg!
Elegem van az izzadásból.
Hát, ja.
Dustin, bocsánatot kérek.
Nem akartam neked TED Talkot tartani.
Nem akarom, hogy azt higgyétek, nem hiszek a szerelemben.
Igenis hiszek, és akinek sikerül,
az előtt emelem kalapom.
Az évek során sok párt megismertem már.
Voltak, akik 20 éve együtt voltak,
30 éve, 40 éve,
50 éve.
És volt egy pár, akik 55 éve voltak házasok.
Bizony.
Ritka állatfaj.
Elmesélem. Georgia államban, Savannah-ban voltam.
Akkor fejeztük be a második Magic Mike forgatását.
Szóval...
Ja, aki nem tudná,
benne voltam a Magic Mike-ban.
Igen.
Tudom. És csak én nem vetkőztem.
Komédia a műfaja, nem tragédia. Ezt azért ne feledjük!
Szóval csak én nem vetkőztem.
Na, mondom a sztorit. A forgatás befejeztével
a menedzserem, Joe azt mondta, gratulálni szeretne a sikeres projekthez,
és el akar vinni steaket enni.
Mondom, szuper.
Elvitt a Ruth's Chris Steak House-ba.
Országszerte népszerű lánc.
Bementünk, leültünk,
és kijött a pincér, aki feltűnően jókedvű volt.
„Sziasztok! Mi újság? Ünnepeltek ma valamit?”
Elmondtuk, hogy igen.
„Képzeljétek, nem csak ti!
Látjátok azt a házaspárt?
Az 55. házassági évfordulójukat jöttek el megünnepelni!
Na, ezen elcsodálkoztunk.
Odanéztünk.
Megkérdeztem: „Miért nem beszélgetnek?”
„Ezen én is csodálkoztam,
de a bácsi tényleg 55 évet mondott.
Azért az lenyűgöző.”
Mondom, tényleg az.
A pincér elment italt meg kenyeret hozni,
én meg odafordultam a menedzseremhez. „Joe! Beszélek velük egy kicsit.”
„Ki ne rúgass innen!” „Nyugi, nem lesz gond.”
„Mint a múltkor, mi?” „Nem, most tényleg nem lesz gond.”
Felálltam, betoltam a székem, és odamentem a házaspárhoz.
Tudtam, hogy ez egy fontos este számukra.
Tudtam, mennyi év munkája van benne,
és nem akartam elrontani az estéjüket.
De voltak kérdéseim.
És ők ketten szaktekintélyeknek tűntek a témában.
A lehető legtapintatosabban odaléptem hozzájuk.
„Elnézést a zavarásért!
Úgy értesültem, hogy az 55. házassági évfordulójukat ünneplik.”
És a bácsi nagyon örült, hogy valaki gratulálni akar. Tényleg. Azt mondja...
„Úgy van, fiatalember. Ma 55 éve,
hogy ez a drága hölgy, aki mellettem ül,
igent mondott. Azóta is együtt vagyunk.”
„Ez csodálatos!
Megenged egy kérdést?”
„Hogyne.”
„Miért nem beszélgetnek?”
„Tudni akarja, hogy miért nem... Nevess, az istenért!
Fiatalember, aki ilyen régóta együtt van a párjával,
az már látott ezt-azt.
Vannak gyerekeink,
unokáink
és dédunokáink is.
Sokfelé jártunk már a világban. Mindketten a seregtől vonultunk nyugdíjba.
Megismertük az emberiség legszebb arcát,
és sajnos ha az ember olyan sokáig él, mint mi,
az bizony az emberiség legcsúnyább arcát is megismeri.
Gyakorlatilag mindenről beszélgettünk már, amiről beszélgetni lehet.
Legalább kétszer.
És 55 év házasság után
már csak igyekszünk élvezni egymás társaságát.
Még ha csendben is.”
Megkérdeztem:
„Komolyan mindenről beszéltek már?”
Na, ezzel felhúztam, mert azt mondta:
„Nézzen rám!
Nézzen rám!
Megjártam a harcteret.
Nekem már nem lehet újat mutatni. Engem már nem lehet meglepni.”
„Na ne mondja!”
Közelebb léptem, megfogtam az ingemet, és odavillantottam nekik a pocakomat.
Aztán elsétáltam.
Tudjátok, mi történt?
Beszélgetni kezdtek!
Óriási ajándékot adtam ennek a párnak, bár sosem fogják megköszönni.
Valami újat, valami spontánt, valami felháborítót,
valamit, amit még egyikük sem látott.
Egy új sztorit adtam nekik.
Elhihetitek,
hogy az évfordulóikon azóta is megbeszélik,
mi történt az 55.-en.
„Emlékszel, drágám, mikor az a szamoai megmutatta a hasát?”
Bizony.
Mert adni jó.
Emlékszem, sok-sok évvel ezelőtt,
amikor még nem léphettünk fel ilyen helyeken,
az egyetlen helyszín errefelé, ami fogadott humoristákat,
az egy standupklub volt itt a közelben,
ami eredetileg a kaszinóhoz tartozott.
A neve The Improv volt. Ez egy országos lánc.
És sok-sok évvel ezelőtt
Martin, én, és Alfred barátom
abban a klubban léptünk fel.
És amikor először felléphettünk a klubban,
én még nem voltam ismert.
Nem futottam még be.
És most szeretnék köszönetet mondani egy embernek,
aki nagyon-nagyon sokat segített akkoriban.
DJ Laz a neve.
Bizony, emberek! Da Pimp Wit Da Limp!
Úgy van! Papá! Ő az.
„DJ Laz jelentkezik!” Imádom. Zseniális fickó.
De komoly körökben mozog.
Komoly körökben. Jó fickó.
DJ Laz volt az egyik első rádiós,
aki meghívott a reggeli műsorába, és segített reklámozni az előadásaimat.
Sőt, nemcsak meghívott a műsorába,
hanem el is jött az előadásaimra, és még vendégeket is hozott.
Végigülte őket, lógott az emberekkel és jókat nevetett.
A csávó bármit megtehetett Miamiben, de mégis engem választott.
Aztán másnap szólt: „Papá, várlak a műsorba!
Beszéljünk az előadásodról!”
És évről évre segített összehozni a telt házas előadásokat.
Szóval, Laz,
tudom, hogy nézel, Papá! Köszönöm!
Ezt neked is köszönhetem, Papá! Muchas gracias! Köszönöm!
Köszönöm!
De ez évekkel később volt.
Az elején,
amikor először léptem fel a standupklubban itt a szomszédban,
beszélnem kellett a marketingessel.
Ne feledjétek, ez még a közösségi média előtt volt!
Még nem volt TikTok, Twitter, Facebook, semmi!
Akkoriban úgy juthattál reklámhoz,
ha bekerültél a reggeli rádióba, a hírekbe,
vagy valaki írt rólad az újságban.
Újság! Rémlik?
Ja. És persze a legjobb az volt, ha szájról szájra terjedt a híred.
Poszterek is voltak a klubban.
A marketinges azt mondta: „Gabriel! Segíts, hogy segíthessek, hogy segíthess!
Jegyeket akarunk eladni. Hogy szeretnéd, hogy hirdessünk?”
Mondom: „Hát...” Ne feledjétek, ez rég volt!
„Mondom, mire gondoltam.
Legyen rólam egy fotó!
A fotó alatt a nevem, Gabriel Iglesias.”
Ez olyan régen volt, hogy még a becenevem, a Fluffy sem volt meg.
„Alá meg írjátok oda, hogy a Comedy Centralon láthattak.”
Akkor még csak abban a tévéadóban szerepeltem.
A marketinges erre azt mondta: „Én valami olyasmire gondoltam:
»Gabriel Iglesias és az amigók«.”
„Amigók?
Miért amigók? Mert más mexikóiak is fellépnek velem?”
Erre azt mondja: „Na, király, akkor érted!”
„Ez nekem nem tetszik. Nem lehet »Gabriel Iglesias és barátai«?”
„Hát, szeretnénk pár kulcsszót,
hogy a közönség tudja, mire számíthat.”
„Miért, mire számíthatnak?” „Egy különleges műsorra.”
„Ezen mi a különleges?” „Gabriel, figyelj! Lehetne taco kedd!”
„Nem tetszik.”
„Akkor salsaest?”
„Salsaest?
Tánccal vagy mártogatóssal?
Mindegy, nem tetszik!”
El sem hittem, hogy ez komoly. Szerettem volna felháborodni.
Szerettem volna kiakadni, amiért a csávó nem egyénként kezel.
De nem tettem, mert tudtam, hogy ha kiakadok,
nehéz esetként könyvelnek el.
Akkor én leszek a problémás fickó,
és többet nem hívnak fellépni.
Sokszor megkérdezik tőlem, mi a sikerem titka.
Nyilván számít a tehetség és a kemény munka.
De az áldozatokról sokszor nem szoktak beszélni.
Aznap fel kellett áldoznom valamit.
Sokan azt hiszik, tudják, mit jelent az áldozat,
de amíg nem kell meghoznod egyet, nem tudod, mi az.
Fel kellett áldoznom a büszkeségemet.
Ki akartam akadni a fickóra, de tudtam: ha megteszem, magamat lövöm lábon.
És azt is tudtam, hogy ha meglátják, mit tudok a színpadon,
muszáj lesz visszahívniuk, és muszáj lesz máshogy kezelniük.
Úgyhogy hiába fájt, hiába volt szívás,
belementem a hülye taco keddbe.
Úgyhogy nagyon ideges voltam.
Elgondolkodtam: vajon minden kezdő humoristával ezt csinálják,
vagy csak velem szórakoznak?
Kikészített.
Tudnom kellett.
Nem tudtam rákeresni a telefonomon,
mert annak idején ilyen még nem volt.
Úgyhogy bementem a klubba,
és megkerestem, hol tartják a szórólapokat.
Fogtam, és elkezdtem átnézni őket.
Ott volt minden közelgő fellépő szórólapja.
Nagyon felhúzott, amikor láttam,
mert mindenkién csak a képe, a neve és a tévés szereplései voltak.
Semmi idétlen név, semmi tematikus est, semmi „tüzes” vagy „őrült”.
Csak humor.
Miért csak nekem kell hülye taco keddet tartanom?
Mondom, oké, keresek egy olyan humoristát, aki kicsit jobban az én stílusom.
Ha értitek, hogy értem.
Egyetlen másik humoristát találtam,
George Lopezt.
De George szórólapján is csak a képe, a neve
és a tévés szereplései voltak: „Az ABC-n láthatták.”
Ennyi.
Nem az volt, hogy „A szamáron közlekedő George Lopez”,
„A két kézzel burritót tömő George Lopez”
vagy „A profi falmászó George Lopez”. Nem. Miért csak velem csinálják ezt?
Gondoltam, megnézem, hogy hirdetik a fekete humoristákat.
A fekete humoristáknál
ugyanezt találtam.
Kép, név, tévés szereplések. Ennyi.
Kivéve, ha egy este több fekete humorista lépett fel.
Ha egy előadásban három vagy több fekete humorista szerepelt,
akkor adtak neki valami címet.
„Városi est”,
„Apollo-est”, „Def Jam-est”,
„Fekete humoristák estje”, vagy ilyesmi.
Velük eddig mentek el.
Nem addig, mint velem.
Náluk nem volt margarita hétfő, taco kedd,
azték szerda, tortilla csütörtök,
fiesta péntek vagy Sábado Gigante. Nem ám.
A feketékkel ezt nem csinálták meg. Viccelsz?
Nem volt füves hétfő,
Tupac kedd, görögdinnye szerda,
tanga csütörtök,
rántott csirke péntek, jazz szombat
vagy strici vasárnap.
És a fehér humoristákkal természetesen szintén nem csináltak ilyet.
Végigmondom a poént.
De tudjátok, miért vicces ez, és miért nem bántó,
amit mondani fogok?
Egyrészt mert azzal kezdtem,
hogy nem megbántani akarlak titeket, hanem szórakoztatni.
Mindenkin viccelődök, elsőként saját magamon.
Másrészt mert a valóságban ilyen nincs.
Nincs monster truck hétfő, lakókocsi kedd,
fehér szemét szerda, randizz a húgoddal csütörtök.
„Ne már, Fluffy! Ez már túlzás.
Dustin vagyok, és Dustin ezt nem tűri!
Davie-ből jöttem, az istenit!”
Legközelebb maradj csendben!
Szóval...
Mielőtt kijöttem, Martinnal beszélgettem.
Megkérdezte, mesélek-e a tematikus estékről,
amik itt mentek a The Improvban.
Azt mondtam: „Jó ötlet, Martin.
Szerintem jó mesélni ezekről az estekről.”
Erre azt mondja: „Mondhatok erről valamit?”
Mondom: „Persze, Martin.”
„Észrevetted már, hogy évek óta meséled ezt a sztorit
a klubban történtekről,
de soha, egyszer sem
fejezted be a hetet?”
„Martin, ugye tudod, miért? Ez a standup egyik alapszabálya.
Mindig a legnagyobb nevetésnél kell zárni.
Csütörtöknél nevetnek a legjobban, ezért ott hagyom abba.”
Erre Martin: „Tudom, de ezzel a fehér nézőket megrabolod a hetüktől.”
Erre még nem gondoltam.
Fox News péntek.
Támadjuk meg a Capitoliumot szombat.
Kérj bocsánatot vasárnap!
Jól mulatunk?
Mindenki jól érzi magát?
Ez a beszéd!
Mindenki nevet. Nem idegeskedünk, nem sértődünk meg,
nem rontjuk el a bulit.
És annak az öt embernek,
aki eddig nem hallott rólam, üzenem: ezt a sztorit a ti kedvetekért mondom el.
Egyszer leállítottak két perccel azután, hogy hazaindultam a fánkboltból.
Tilos lett volna balra kifordulnom,
de nem figyeltem, mert volt egy doboz fánkom.
„Otthon kapsz, édesem!”
És hát rossz felé fordultam.
Később!
A zsaru nem akart haladni. Nem bírtam tovább.
Megfogtam a doboz fánkot, és az ölembe tettem.
Kinyitottam, és...
És ahogy beleharaptam volna,
a rendőr odalépett az ablakomhoz.
„Tudja, miért állítottam meg?”
Túl magas labda volt. „Mert csalhatatlan a szimata?”
- Fluffy! - Fluffy!
Most biztosan nem értitek, miért állítottuk meg újra a műsort.
Tudjátok, egy átlagos humorista itt azt mondaná:
„Köszönöm, jó éjszakát!”, hazamenne, begyűjtené a pénzt a Netflixtől,
és imádkozna, hogy visszahívják.
„Netflix, légyszi, hívjatok!” De én nem átlagos humorista vagyok.
Én mexikói vagyok.
És mi imádunk túlórázni.
Köszönöm, hogy még mindig tudtok nevetni egy 20 éves poénon.
Én is rajtatok nőttem fel.
Kirázott a hideg, amikor... Nézzétek!
Ez csodás volt.
Szeretlek titeket, és komolyan,
köszönöm szépen!
Köszönöm!
Vannak rajongók, és vagytok ti.
Egy másik humoristának sincsenek ilyen szerető, hűséges rajongói.
Nagyon köszönöm!
Még nem megyek le a színpadról, mert még van dolgom.
De ezt szerettem volna megköszönni.
Köszönöm!
Amikor 1997-ben elkezdtem standupozni,
csak egyféle helyre tudtam bejutni, hogy színpadra álljak és szövegeljek.
Bárokba.
Jellemzően a lepukkantabb fajtából.
Martint is egy ilyen helyen ismertem meg anno.
A kaliforniai Montebellóban léptünk fel egy bárban,
és harcolnunk kellett a közönséggel.
Harcolni kellett a zajjal.
Mentek a tévék.
Mindenki ivott, dohányzott, és mindent csináltak,
csak ránk nem figyeltek.
Úgyhogy az elején gyorsan meg kellett őket nevettetni.
Egyik este egy humorista kolléga félrehívott.
„Figyelj, kölyök!”
Na, a kölyökkel felhúzott. Mondom, már nagykorú vagyok!
20-21 éves voltam. Érett felnőttnek hittem magam,
de persze nem voltam érett.
Felhúzott, hogy félrevont. Megkérdezte, adhat-e egy tanácsot.
Mondom: „Ez meg kinek hiszi magát? Viccesebb vagyok nála!”
Mert 21 évesen egy kis gyökér voltam.
Tényleg.
Nem tudom, mi ütött belém, de azt mondtam neki:
„Persze, figyelek.”
Azt mondta: „Ide hallgass!
Te nagyon szerethető vagy a színpadon, ami ritka dolog.
Adok egy tanácsot.
Ha leállsz a káromkodással,
és kihagyod a mocskos részeket,
szerintem komoly karriert fogsz befutni.”
Ja, azt mondta, ne káromkodjak, és ma már két baszd meg volt.
Vagyis három. Három.
De figyelek rá. Számolom. Nem minden második szavam az.
Ráadásul egy kaszinóban vagyunk.
Értitek? Ha valaki bukik egy csomó pénzt, nem azt mondja, hogy „Ejnye!”
Hallottalak ám titeket!
„Mikor kezdi már, baszd meg?” Bizony, hallottam!
Dagadt vagyok, nem siket. Hallottam, bakker!
Na, a lényeg:
a fickó ezt tanácsolta.
„Hagyd ki a káromkodást meg a mocskos témákat!”
Nem tudom, miért hallgattam rá, de hallgattam, és teljesen igaza volt.
Hirtelen mindenhova elkezdtek hívni fellépni.
Egyetemekre, középiskolákba, gyülekezetekbe, vásárokba.
Aztán jött a java:
a kaszinók.
Annak idején
a kaszinókban zéró tolerancia volt a csúnya poénokkal.
De ez már nincs így.
Ha az emberek jegyet vesznek rád, mondhatsz akármit, jöhetsz.
De annak idején a kaszinókba nagyon kevesen jutottak be.
Szerencsémre közéjük kerültem. Emlékszem, egyszer meghívtak
egy Morongo nevű kaszinóba Dél-Kaliforniában.
Hátul beszéltem a kapcsolattartóval,
a hölggyel, aki meghívott. Megkérdezte: „Akkor nem káromkodik, ugye?”
Mondom, nem, nem káromkodom.
„Semmi mocskos poén?” „Semmi mocskos poén.”
„Sok sikert!”
És egyedüli fellépő voltam. Nem volt előttem senki.
Egy hangszóróból konferáltak be, ennyi, bakker!
„Hölgyeim és uraim, Gabriel Iglesias humorista!”
És csak kisétáltam.
A teljes közönséget sikerült megsértenem
öt másodperc alatt.
Méghozzá káromkodás nélkül.
Egy idétlen 22 éves kölyök kiment a színpadra,
és ezzel nyitott:
„Helló, emberek! Ez rendes kaszinó, vagy indián kaszinó?”
Ti mind értitek.
Én nem értettem.
Nem értettem, mert nem tudtam megtanulni a TikTokról.
És akkor olyan élményben volt részem, amit sosem felejtek el.
Amint ezt kimondtam, a teljes első sor,
amely a kaszinót üzemeltető törzs tagjaiból állt,
egy emberként állt fel,
és az egyikük az egész közönség előtt beszólt.
„Hé! Ilyet már nem mondunk. A helyes kifejezés az amerikai őslakos.
Kérlek, mutass tiszteletet!” „Te jó ég, nagyon sajnálom! Nem tudtam!”
Rémesen éreztem magam. Nagyon megszégyenültem.
Szerencsére aznap volt még egy fellépésem. Eljött a kezdés, 22:00. Színpadra léptem.
Nekem nem kellett ezerszer elmondani, hogy tanuljak belőle.
Elég volt egyszer megszégyenülnöm a közönségem előtt,
hogy megjegyezzem.
Ezért hiszek a megszégyenítésben.
Szerintem a megszégyenítés jó.
A megszégyenítés hasznos dolog, ha céllal történik.
Ha egy fontos leckét tanítasz vele valakinek,
szerintem jó eszköz. Nálam bevált.
Egyszer elég volt megszégyenülnöm. Szóval 22:00, jött a második fellépés.
„Mielőtt belekezdenék, szeretném megragadni az alkalmat,
hogy külön köszöntsem amerikai őslakos nézőimet.
Köszönöm a lehetőséget, hogy felléphetek a kaszinójukban.
Jó szórakozást kívánok!”
Úgy éreztem, minden fasza.
Erre valamivel hátrébb felugrott a törzs egy másik tagja.
„Hé, Amerikát hagyjuk ki ebből! Csak őslakosok vagyunk.”
„Oké!”
Ezt megjegyeztem. Kemény volt.
Megijesztett.
A következő kaszinóban azzal kezdtem:
„Szeretném külön köszönteni őslakos nézőimet.”
Erre valaki bekiabált: „Őshonosok vagyunk!”
Bassza meg!
Négy.
AMÚGY 5
KÖTEKEDŐS RAJONGÓ
Idővel az egész Egyesült Államokat bejártam a műsoraimmal.
És aztán életemben először meghívtak Kanadába.
Ironikus módon
egy kaszinóba.
A Caesars nevű helyre az ontariói Windsorban. Még mindig járunk oda.
A michigani Detroittal szemben van a folyó túlpartján.
A saját káromon kellett megtanulnom, hogy Kanadában
teljesen más kifejezést használnak
az eredeti lakosságra.
Kanadában az elfogadott kifejezés
az első nemzetek tagjai.
Ezt nem tudtam. És annyira izgultam az első kanadai fellépésemen,
hogy amerikai őslakost mondtam.
Hahó, az nem is Amerika, nem igaz? De hülye vagyok! Pendejo, ja.
Szerencsére valaki félrevont, és elmondta, mi a szitu.
És aznap is két fellépésem volt.
Eljött a 22:00, felmentem a színpadra.
„Mielőtt belevágnék, szeretném külön köszönteni
az első nemzetek jelenlévő tagjait!”
Erre valaki bekiabált: „Indiánok vagyunk!”
Mire elölről egy másik fickó:
„Ne vegye a szájára Indiát!
Nekik semmi közük Indiához!”
Kanadába menni mindig kalandos.
Egyszer ugyanebben a kaszinóban léptünk fel.
Ha az Egyesült Államokon kívül lépünk fel,
még akkor is, ha a szomszédban, Kanadában vagy Mexikóban,
Martin mindig azzal a kérdéssel kezdi,
hogy vannak-e amerikai nézőink.
Mert bárhol a világon lépjünk fel, pár amerikai mindig van.
Szóval aznap este Martin felment a színpadra, és megkérdezte:
„Vannak amerikai nézőink?”
Nem tudta, hogy aznap
ugyanabban a kaszinóban, a Grand Ballroomban
évzáró partit tartott egy amerikai cég,
akik átjöttek Detroitból,
és itt ünnepelték az év végét.
És hát dél óta alapoztak.
Jó volt a hangulat. És a parti szervezője
úgy volt vele, tök jó lenne egy kis nevetéssel zárniuk a napot.
Úgyhogy a szervező megvette az összes jegyet az esti műsorunkra
a cég számára.
19:00-kor kezdtünk, betántorogtak az emberek.
Leültek, aztán Martin felment a színpadra, és feltette a kérdést.
„Vannak itt amerikaiak?”
És nem a szokásosat hallotta: „Juhú!” „Hahó!” „Itt vagyunk!” Hanem...
Olyan részegek voltak, hogy kántálni kezdtek.
„USA!”
Én meg az öltözőben azon tűnődtem, mit keresünk itt.
Ehhez Detroitban is maradhattunk volna. Akkor nincs ennyi papírmunka!
Ez gáz.
A szünetben Martin hátrajött,
és azt mondta: „Tesó, nem tudom, hallottad-e...”
„Hallottam.”
„Szerintem említsd meg.” „Meg fogom.”
Az előadásom során fel is hoztam a témát.
„Egy kismadár azt csiripelte,
hogy van itt pár amerikai ma este.
Igaz ez?”
Mit reagáltak?
Nyilván megint rákezdték.
„USA!”
Mikor abbahagyták, valaki még eleresztett egy Amerikát is.
Mondom: „Hölgyeim és uraim, tudják önök, mi történt ma itt?
Történelmet írtunk.”
Az elöl ülők bekiabáltak: „Milyen történelmet?”
„Igen, történelmet írtunk.
Ki hitte volna, hogy egyszer eljön a nap,
amikor amerikaiak ezrei özönlenek
át a határon...
egy mexikói kedvéért?”
Köszönöm, hogy 27 éve támogatjátok ezt a mexikóit!
Miami, szeretlek titeket! Köszönöm!
Jó éjszakát!
Köszönöm!
- Fluffy! - Fluffy!
RISÁNAK. A NEVETÉSRŐL NEVEZTELEK EL,
MERT EGY HUMORISTA AZT SZERETI LEGJOBBAN A VILÁGON.
DE TÉGED MÉG JOBBAN MEGSZERETTELEK.
ÖRÖKKÉ HIÁNYOZNI FOGSZ.
A feliratot fordította: Lipták András