Fluffy!
Se på denne gjengen. De er helt gale etter denne fyren.
Hvem er han? Hvorfor går de helt av skaftet?
Vi må vel gå tilbake til starten og finne ut av det.
Klipper, gjør meg en tjeneste og ta oss med tilbake til starten.
Jeg tror du spolte for langt tilbake.
Jeg skjønner. Siste spesial. Fremført på et stadion.
Meksikanske Taylor Swift.
Ok. Jeg... Du gikk...
Hallo? Det er...
Du gikk...
Greit. Veldig morsomt, klipper.
Veldig morsomt. Da jeg sa begynnelsen, mente jeg ikke dette.
Seriøst, hvor lang er denne spesialen?
1 TIME OG 38 MINUTTER
Vi spoler tilbake akkurat så mye
og gir dem noe å snakke om.
Fluffy!
Vi er i Miami, bitch!
Ja. Pokkers Miami. Bare her slipper jeg unna med dette.
Jeg kan ikke gå sånn i LA.
"Jeg er blind! Det er for mye."
Jeg er den meksikanske DJ Khaled.
Jeg vil også takke, siden vi er her,
Only in Dade. Tusen takk.
Hvis du vet, vet du,
og jeg tror du vet det.
Og også vennene mine på La Carreta for all maten.
Ja.
Før vi begynner,
vil jeg takke Hard Rock Hotel and Casino
for muligheten til å spille inn en spesial.
Ingen annen underholder har laget en spesial her.
Dette er den første.
Det var ikke Rolling Stones. Det var ikke Eagles.
De stolte på en komiker
for å få dette til å skje, så jeg vil si takk.
Er det flere her som bor på Hard Rock?
Jeg også.
Det er et nydelig hotell.
Jeg sier det ikke fordi rommet er gratis.
Du vet at du er på et fint hotell når du slår på TV-en på rommet
og de har en egen video.
Hvis du bor her og skrur på TV-en, ser du:
"Velkommen til Hard Rock Hotel and Casino."
"Tjuefire timer med gambling, sju dager i uken, 365 dager i året."
Jeg sitter der. "Hvorfor kan jeg ikke se bort?
Jeg tenkte: "Kan de ikke gjøre det på spilleautomatene?"
Gambling er allerede skamløst. De kan like godt bare kjøre på.
Du går bort til en maskin og mater inn en 20-lapp.
"Ikke stopp." "Jeg skal ikke stoppe."
Folk går forbi. "Hva gjør du?"
"Prøver å vinne jackpoten!"
Jeg begynner kveldens show med et spørsmål.
Komedieshow pleier ikke å starte sånn, men jeg starter med et spørsmål. Det er:
"Hvem her hadde aldri hørt om meg før i kveld?"
Fem.
To. Fem. Til dere fem sier jeg: "Unnskyld."
Dere gledet dere. Dere så etternavnet på billetten, og så kom jeg ut.
"Enrique har lagt på seg."
Jeg spør hvem som ikke har sett eller hørt om meg før,
fordi om dere har det, vet dere hva slags show jeg har
og hva slags show jeg ikke har.
Jeg er ikke her for å si hvem dere bør stemme på eller ikke
eller snakke om vaksiner og abort. Det er ikke opp til meg.
Er du fornærmet, tok du ikke poenget. Jeg sier hva jeg ikke skal gjøre.
Jeg er her for å underholde, ikke fornærme.
Vi skal gjøre narr av alle, også meg selv,
men husk at vi lever i en annen tid.
Jeg har gjort dette lenge. Jeg har alltid tenkt at hvis jeg er grei,
holder jeg meg unna problemer, men dette er en annerledes tid.
Dette er mitt 27. år.
Tjuesju år som komiker. På 27 år har jeg aldri måttet bekymre meg.
Da jeg startet i 1997, var jeg glattbarbert.
Jeg hadde hår.
Jeg vet det. "Hva skjedde?"
Vaksinen. Jeg vet det.
Jeg tuller. Unnskyld, Florida.
Jeg sa "vaksine", og noen sa: "Jeg sa jo det!"
"Jeg sa det, han sa det."
Jeg har noen venner som sier:
"Du tjener penger. Hvorfor tar du ikke hårgreia?"
"Hvorfor?"
"Noen kvinner liker menn med hår."
Fint for dem.
Og de lyver ikke.
Jeg har vært ute med damer som har lagt vekt på at hår er viktig.
En av dem sa: "Jeg må kunne la fingrene gli gjennom håret ditt."
Jeg sa: "Hvis du går dypt nok...
...blir ønsket ditt oppfylt."
"Du sa ikke hvor. Vil du ha hår, vil du ha pelos, så har jeg det."
Jeg har vært komiker i 27 år.
På de 27 årene har jeg sett mange komikere
komme og gå.
Jeg er takknemlig for at i så lang tid
har vi greid å opprettholde et visst nivå.
Jeg føler at vi gjør noe riktig.
Det føles rart for meg, for nå må man være veldig oppmerksom.
Man må være ekstra oppmerksom. Etter 27 år som komiker
hørte jeg at folk fortalte ting jeg aldri hadde hørt før.
Jeg hørte at folk sa ting som:
"Fluffy. Jeg så vokste opp med deg."
Det er et fantastisk kompliment. Det betyr ikke bare
at du er fan, du er også investert. Du har fulgt med karrieren min lenge.
Noen av dere var barn da dere så meg opptre for første gang.
Nå er noen av dere her i kveld
med barna deres.
Så jeg vil bare si takk for alle de årene med tillit
og for at dere kommer tilbake til showet.
Det betyr mye.
Å høre noen si at de vokste opp med meg
er et av de fineste komplimentene en underholder kan få.
Nå forstår jeg, etter terapi, at det er betydningen.
Jeg skal ikke lyve. Første gang noen sa at de vokste opp med meg,
visste jeg ikke hvordan jeg skulle takle det,
fordi ingen liker å føle at de begynner å bli gamle.
Første gang gjorde jeg...
Andre gang tenkte jeg: "Kjøp en hatt."
Tredje gang aksepterte jeg det.
"Da jeg startet for mange år siden, var alt dette åpent landskap
så langt øyet kunne se.
Det var en annen tid, og..."
Jeg vet ikke hvorfor gammelmannsstemmen er hvit.
Han bare er det.
Jeg prøvde meksikansk stemme, men dere tar ham ikke på alvor.
"Faen ta dere.
Vi var på ranchen, og ble bedt om å dra til helvete.
Det er veldig tøft der ute."
Men tidene og reglene forandrer seg.
Jeg vet ikke om dette er greit.
Jeg skal fortelle hva som skjedde med meg.
Jeg var med på en podkast.
Før jeg gikk i studio, snakket jeg med produsenten utenfor.
Hun var så gira og sa: "Gabriel Iglesias, vi er så glade for å ha deg her.
Dette er veldig kult.
Før du går inn, ville verten at jeg skulle spørre deg om noe
før du går inn til intervjuet." "Kjør på."
"Hva identifiserer du deg som?"
Jeg visste ikke hva jeg skulle svare.
Jeg er 47 år. Jeg visste ikke hva jeg skulle si.
Jeg sa: "Sulten, antar jeg." Jeg mener...
Jeg er sliten, trøtt, deprimert på tirsdager.
Jeg vet ikke hva du vil høre.
Her er greia.
Jeg visste hva hun prøvde å spørre om.
Jeg ville bare ikke snakke om noe
som overhodet ikke har noe med meg å gjøre. Dette var... Ja.
Det føltes som jeg ble lurt, for samme hvordan jeg svarte,
ville jeg havne i en pinlig situasjon.
For meg var det bare sånn: "La meg bare være morsom."
Nå for tiden kan du ikke bare la være å svare,
fordi stillhet blir sett på som et problem.
Jeg beklager hvis mitt manglende svar blir sett på som et problem.
Jeg vokste opp i en tid hvor du hele tiden ble bedt
om å passe dine egne saker.
Det er alt jeg prøver på. Passe mine egne saker.
Noe annet vi stadig ble fortalt var
at vi skulle respektere de som var eldre enn oss.
Samme hvilken generasjon du var fra,
var det den ene tingen vi alltid kunne være enige om før nå.
Nå blir eldre sett på som et problem.
De blir det.
Og jeg forstår
at dagens ungdom har teknologien i sin hule hånd,
og du kan google hva som helst,
men du kan ikke google livserfaring. Ok?
Du kan ikke laste ned slit. Du kan ikke laste ned mislykkethet.
Du kan ikke laste ned tider som bygger deg opp
og gjør deg til et bedre menneske. Så igjen, for meg,
valgte jeg å passe mine egne saker og vitse da jenta spurte meg.
Hun ble opprørt og fornærmet.
Etter jeg sa vitsen,
sa hun: "Nei, det er ikke det jeg mener. Hva er pronomenene dine?"
"Hva?"
"Hva er pronomenene dine? Er du en de eller dem?"
"En de?"
"Eller en dem?"
"Hvor feit er jeg?"
"Når sluttet jeg å være en det?"
Jeg spiste meg opp i flertall. Det var det som skjedde.
Selv om du har gode intensjoner
og prøver å være kul, kan du fortsatt havne i sånne situasjoner.
Jeg skal fortelle noe annet som skjedde.
Jeg var på McDonald's.
Det var ikke vitsen, men ok.
Dere tenker: "Dette blir bra." Nei!
Jeg var på McDonald's ved huset mitt.
McDonald's ved huset mitt er faktisk to ting i ett.
Det er en McDonald's på hjørnet, og det er også en bensinstasjon.
Jeg har en stor SUV. Jeg visste at det ville ta tid,
så jeg sa: "Jeg kjøper nuggets siden jeg er her."
Da jeg gikk inn på McDonald's,
la jeg merke til en hjemløs familie som satt utenfor.
De hadde ikke et skilt.
De spurte ikke om penger, men man skjønte det bare.
Man så at denne stakkars familien hadde et vanskelig liv.
Jeg gikk inn og sa: "Vet du hva?
Jeg trenger ikke noe å spise.
Jeg gjør ikke det. Det er bare en vane."
Jeg gikk til kassen.
"Jeg bestiller mat til familien. De har barn."
Jeg bestilte, og personen bak disken sa: "Noe mer?"
"Ja, faktisk. Har dere våtservietter?"
"Unnskyld?" "Våtservietter til å vaske hendene."
"Du må gjerne bruke toalettet. Du skal få koden."
"Det er ikke til meg, men til den hjemløse familien
som sitter utenfor døren.
Jeg vil at barna får vasket hendene før de spiser.
Maten jeg bestilte er til dem."
Og mens vi snakket...
Takk.
Mens vi snakket, lyttet sjefen på McDonald's-en
til samtalen vår, og hun kom bort.
Hun er nysgjerrig. Hun sa: "Jeg overhørte samtalen.
Sa du at maten er til familien utenfor?"
"Ja. Jeg håper det er greit."
"Nei, det er helt greit.
Det er bra å gi mat til folk som trenger mat,
men det du nettopp kalte dem
er ikke greit."
"Hva kalte jeg dem?"
"Du sa...
...hjemløs."
"De er jo det. Se."
Han slikker på vinduet.
"Du kan ikke si det ordet lenger. Det anses som støtende."
Hvem klaget?
"Hvis jeg ikke skal si ordet hjemløs lenger,
hva skal jeg si i stedet for ordet 'hjemløs'?"
"Det nye politisk korrekte begrepet er faktisk 'uhuset'
når du beskriver noen i en slik uheldig situasjon."
"Du tuller." "Nei, jeg tuller ikke, og demp stemmen."
"Skal jeg dempe stemmen når du sier noe så latterlig?"
"Hvis du synes det er latterlig, er du en del av problemet,
ikke løsningen."
Miami. Jeg ville bli ghetto.
Jeg ville bli ghetto.
Ja. Jeg ville gi dem en Hialeah.
Elsker deg, Fluffy!
Takk for at du kom, Hialeah.
Jeg ville gi henne inn, men jeg kunne ikke bli ghetto,
fordi det var den McDonald's-en jeg pleier å dra på.
Jeg ville ikke bli bannlyst.
Den neste er langt unna, og bensin er dyrt.
Jeg så på henne og sa: "Vil du spille dette spillet? Kjør på.
Fra nå av
er jeg ikke feit lenger.
"Ifølge deg er jeg 'utrent'."
Hun så på meg og sa: "Ikke vær dum."
Jeg så på henne og sa:
"Hvis du synes det er dumt, er du åpenbart en del av problemet.
Ikke løsningen."
Jeg tok maten og gikk ut.
Nå til andre halvdel av historien. Jeg gikk bort til familien.
Jeg ga posene med mat til moren.
Moren var så grei.
Hun var glad for at noen tenkte på henne og barna.
Hun ble rørt. Hun sa: Jeg vil bare si takk.
Du aner ikke hva du gjør for oss akkurat nå.
Dette betyr virkelig mye. Takk."
Og jeg måtte stille spørsmålet.
Jeg sa:
"Går det bra?"
Jeg vet hva dere trodde.
Noen tenker: "Ikke gjør det."
Jeg gjorde det. Det er derfor vi er her. Se.
Jeg sa: "Går det bra?"
Hun sa: "Nei, dessverre. Det går ikke bra. Vi har vært hjemløse i fire dager."
Og jeg bare...
"Du har kanskje ikke hørt det.
Men..."
Jeg rettet ikke på henne.
Jeg er ikke en drittsekk. Derfor rettet jeg ikke på henne.
Det er det jeg mener. Selv om du har gode intensjoner,
kan folk ta det du sier eller gjør og vri på det så du kommer negativt ut.
Det burde ikke få konsekvenser
at man er snill og prøver å hjelpe,
at man vil gjøre det rette, at man bryr seg.
Dessverre er vi fortsatt så opptatte av "ansvar"
at vi glemmer å være mennesker, og det er uheldig.
Jeg prøver ikke å ta et standpunkt.
Jeg snakker bare om ting jeg har vært utsatt for.
Jeg er bare her for å rapportere.
Etter 27 år som komiker, hver gang jeg går ut døra,
er søkelyset på.
I den forstand at hver gang jeg forlater huset mitt,
er det en sjanse for at jeg kan havne på nyhetene.
For eksempel,
snakket Martin om at han falt av scenen tidligere i showet?
- Ja. - Ok.
Dere der hjemme, Martin falt. Han snakket om det.
Dere så det ikke, for det er ikke inkludert i abonnementet.
Ja. Se første halvdel på Prime. Jeg tror det er på Prime.
Dere kan se det der og komme tilbake og se resten.
Vi hadde et show i Phoenix i Arizona,
og Martin falt ned fra en så høy scene og brakk foten.
Det utrolige med Martin er at han reiste seg,
høy på adrenalin, løp rundt, gikk på scenen igjen og opptrådte,
og så ble han kjørt til sykehuset etter han gikk av scenen.
Han er profesjonell.
Seriøst, da er du proff. Respekt, for hadde det vært meg...
Hvis jeg hadde falt av scenen og staben hadde sagt: "Hva med fansen?"
"Ha det, Felicia."
"Hva skal vi si?" "Refusjon".
Forskjellen er at Martin måtte fortelle at han falt
for at dere skulle vite det.
Jeg så fallet.
Han kom ut og snublet i en ledning bak scenen
og kom gjennom teppet.
Og så bare... Martin!
Kvinnene på første rad sa:
"Han falt for meg."
Jeg er glad for at dere lo. Jeg sa det i går kveld og en fyr sa: "Åh."
Jeg sa: "Hvorfor 'åh'?" "Det er vennen din."
"Nettopp. Derfor gjorde jeg narr av ham."
Det er et kjennetegn på et ekte vennskap at man kan si
onde ting om hverandre.
Fordi du vet at du ikke mener det.
Tror dere ikke at hvis jeg hadde falt av scenen
i stedet for Martin, så hadde han vitset om det?
Han hadde helt klart vitset.
Han ville ha sagt til folk: "Jeg så Fluffy sprette."
For ikke å nevne at det kommer på nyhetene.
Faller jeg av scenen i kveld, står det en varebil foran om en time.
"Vi står her foran Hard Rock Hotel and Casino,
hvor myndighetene tror Fluffy mistet kontrollen.
Over til Tom som er inne i lokalet og kan fortelle oss mer.
"Det stemmer, Jim, jeg er her på Hard Rock Hotel and Casino,
hvor Fluffy angivelig skal ha falt.
Det er fortsatt usikkert hva som har skjedd.
Vi har intervjuet lokale myndigheter som hadde dette å si."
"Pokker."
"Det er uklart om det var noen problemer med scenen.
Vi snakket med vaktene som hadde dette å si."
"Jeg så hele greia.
Fluffy falt. Han falt hardt.
Jeg har ikke sett så mange hvite gråte siden Taylor Swift-konserten.
Det var ille. Og i Miami? Tuller du med meg?
Han såret flere cubanere enn Castro."
Sånn blir du kansellert. Det er poenget jeg prøver å få frem.
Jeg var nettopp på nyhetene.
Uten å si for mye,
så kommer det en episode av Family Feud snart
hvor jeg er med. Ja.
Det er kjendisutgaven, så det er Fluffy og Fluffys familie
mot Fat Joe
og familien hans.
Det er Fat Joe mot Fluffy,
fordi produsentene har god humoristisk sans.
Jeg fløy inn familie fra østkysten for å være med i programmet.
Det gikk kjempebra. Dere finner ut senere hvem som vant.
Her er greia.
Dagen etter sa søsteren min, som var en av de jeg fløy inn
og som ikke hadde vært i California på lenge:
"Kan vi dra til Disneyland?"
Jeg sa: "Klart det. Kom igjen."
Det var henne og mannen Gordy. Vi dro til Disney.
Vi tok et par attraksjoner, og bare så det er klart,
så kom ikke det på nyhetene.
I går kveld sa noen: "Fordi han fikk plass."
Nei!
Enkelte, altså.
Vi gikk på Biler-attraksjonen i California Adventure,
og halvveis i Biler- attraksjonen stoppet bilen på banen.
Søsteren min så på meg og sa: "Er dette meningen?"
"Nei, sjekken gikk gjennom. Vi skal fullføre.
Vi betalte. Det skal funke. Dette..."
Disney-folket brukte 20 minutter på å komme og hente oss
og få oss ut av bilen.
Vi satt ute i sola i 20 minutter.
Jeg hadde ikke noe problem med det, siden jeg er mokka.
Jeg tåler å sitte i sola i 20 minutter.
Søsteren min er dobbelt så mørk som meg. Hun er apache. Hun er... Du vet.
Jævla azteca.
Mannen hennes, derimot, han er fra Minnesota.
Han døde nesten.
"Vet du ikke?" Ja, så... Mens vi satt i bilen
og ventet på at Disney-folket skulle få oss ut,
skjønte folket som sto i kø at attraksjonen var stengt.
Du kan se køen fra attraksjonen.
Folk så bilen på banen, og de så
hvem som satt i bilen.
Plutselig kom mobilene frem.
Da vi forlot Disney,
hadde TMZ rapportert saken. Dere kan google det.
TMZ rapporterte saken før vi forlot parken.
Det sto: "Fluffy sitter fast på motorveien i Disney."
Jeg syntes det var søtt og tåpelig. Jeg syntes det var morsomt. Det var ok.
Til jeg leste kommentarene.
Noen av dere...
...er drittsekker.
En dame skrev: "Selv om du er høy nok, er du ikke liten nok til å få plass."
En fyr skrev: "Bilen ble sliten."
En annen skrev: "Du er meksikaner. Kunne du ikke fikset den?"
Og det var Martin.
Uansett, så...
Før det kom vi på verdensnyhetene.
Noen av dere husker det kanskje.
Gutta og jeg var involvert i en nødlanding.
Jeg hadde leid et privatfly
fordi jeg hadde endelig fått pengene fra forrige Netflix-spesial,
og jeg følte meg høy på livet.
Det viste seg at vi var på vei ned.
Den verste turbulensen vi har opplevd på mine 27 år som komiker.
Den verste turbulensen noensinne.
På et tidspunkt gjorde flyet dette.
Jeg gjorde dette.
Det skumleste var å se hundene lette fra setet.
Heldigvis landet vi trygt. Det gikk bra. Det kom ikke på nyhetene.
Det som kom på nyhetene var at da vi kom inn for landing,
landet flyet og gled av rullebanen
med 200 meter, og vi endte opp på et jorde.
Et jorde.
Et jorde!
Tuller du? Jeg jobber så hardt...
...for å bryte stereotyper,
og så ender en gjeng meksikanere opp på et jorde.
Dette var TMZs rapport: "Meksikanere funnet på jorde."
På film er pilotene alltid de første som vet når det er problemer.
På film er pilotene høflige nok
til å si det til passasjerene.
De elsker å høre seg selv snakke. De tar mikrofonen:
"Dette er kapteinen. Vi kommer til å oppleve litt uro.
Bare fest setebeltene, så går det bra."
Hvis det blir humpete...
"Dette er kapteinen.
Noen har spist meksikansk mat, så det blir litt humpete her.
Vi har spist fastfood.
Husk å holde setebeltet fastspent. Vi kan få litt... Der, ja. Bare litt.
Jeg kommer tilbake om noen sekunder..."
Hvis flyet styrter: "Krøk dere sammen.
Hold dere fast. Her går det unna."
Piloten vår...
Ingenting.
Piloten vår sa ikke noe før vi stoppet helt.
Kanskje et minutt senere
åpnet cockpitdøren seg. Han stakk ut hodet og sa: "Går det bra?"
Jeg bare...
"Chihuahuaen er i en koppholder. Det går ikke bra."
Det var en skummel situasjon,
men selv om vi var involvert i en nødlanding
og vi trodde vi skulle dø,
er jeg takknemlig for opplevelsen.
Tro det eller ei.
Jeg er takknemlig fordi det minte meg på hvor verdifullt livet er
og hvor raskt ting kan endre seg.
Nå og da trenger vi en påminnelse. Vi trenger en vekker for å bli påmint at:
"Dette er spesielt. Dette er viktig. Nyt det. Ha det gøy."
Resten av dagen etter landingen var det ingenting noen kunne si
for å ta fra meg hvor glad jeg var for å puste og være i live.
Ingenting.
Derfor er jeg takknemlig for dårlige øyeblikk.
Dårlige øyeblikk er faktisk bra, fordi vi trenger balanse i livet.
Vi må ha dårlige opplevelser for å sette pris på de gode opplevelsene.
Alle dager kan ikke være like.
Man må ha en ba...
Ikke misforstå, noen ganger er det for mange dårlige dager på rad. Det suger.
Det var det som skjedde med meg. Etter nær døden-opplevelsen dro jeg hjem.
Jeg dro hjem og fant ut at noen hadde brutt seg inn hos meg.
Ja. "Tuller du nå? Overlevde jeg for å se dette?"
Grunnen til at dere ikke har hørt det,
er at etterforskeren på saken sa at jeg ikke får snakke om det.
I California.
Hvis de som brøt seg inn hos meg er her i kveld, bravo.
Bravo. Det er noe å skryte av.
Nei, de brøt seg inn i huset mitt, og spørsmålet er alltid:
"Hva stjal de fra huset ditt?"
Det de tok fra meg, var sjelefreden min. Jeg følte meg ikke trygg i huset etterpå.
Hvis dere må vite det, gjorde jeg alt for å forhindre innbrudd.
For det første var det et bra nabolag.
Jeg hadde alarm og to kamerasystemer.
Jeg hadde gjerde rundt eiendommen. Jeg trodde jeg var trygg.
Jeg har videoopptak av hele ranet.
I 4K.
Det er krystallklart.
Jeg så de som brøt seg inn. men jeg kunne ikke identifisere dem
fordi de hadde masker.
Alt jeg kan si om de to som brøt seg inn, er at de var 20 år.
Jeg vet at de var 20
for da de hoppet over gjerdet og traff bakken,
ingen smerte.
Hadde det vært en 35-åring med isjias,
hadde han holdt seg unna gjerdet.
De hoppet over gjerdet, gikk inn i hagen,
knuste et vindu og kom seg inn via kjøkkenet.
De ramponerte huset mitt.
Alle skuffer, åpne. Alle skap, åpne.
Alt ble dratt ut på gulvet så de kunne sjekke det.
Sofaer ble veltet, puter ble kastet rundt,
og de tok ned alle rammer fra veggen.
Jeg spurte etterforskeren: "Jeg skjønner skuffene,
skapene og til og med sofaene,
men hva er greia med bilderammene på veggen?
Hvorfor rev de ned alt fra veggene, men tok ingen rammer?
Noe av det var kunst."
"Mr. Iglesias, det er noe du må forstå
om disse personene som brøt seg inn hos deg.
De lette ikke etter bilder eller kunst.
De lette etter en safe."
Jeg sa: "En safe?"
"Ja. En safe. Ofte lager folk et hull i veggen,
setter inn en safe og henger et bilde
over safen for å skjule at de har verdisakene der."
Jeg sa: "En safe?"
"Sir, ja, en safe."
"Jeg fikk nettopp penger.
Sjekket de madrassen?"
"Jeg vet ikke." "Vi må sjekke."
Vi gikk inn på hovedsoverommet. Jeg tok tak i kanten på sengen,
løftet den opp og sa:
"Tosker!"
"Alt er her."
Herregud. De visste ikke at de ranet en som var mer ghetto enn dem.
De endte kun opp med et par småting fra skuffene.
Det er alt. De ramponerte huset.
De fant ikke pengene. Jeg skal si hva de faktisk fant.
De fant våpnene mine.
Jeg har aldri snakket åpent om
at jeg faktisk eier våpen.
Slapp av, Florida.
Jeg har aldri snakket om det, fordi helt ærlig,
så har ingen noe med det. Ok?
Men det er relevant for historien jeg skal fortelle nå.
Jeg ble nylig våpeneier.
Jeg ble våpeneier i 2020.
Ja, da vi var midt i...
Hver dag så vi på nyhetene uten å vite hva som ville skje,
og det begynte å føles uansvarlig
å ikke være forberedt dersom det verste skulle skje.
Hver morgen så jeg på nyhetene og følte at vi var på vei mot utrensingen.
Noen av dere ler, men tenk på dette. Utrensingen ville tatt mindre tid.
Ja, utrensingen.
Det er sånn de burde vekket oss, for underholdningen sin del.
"Takk for din deltagelse i pandemien.
Lokal tid er 07.45."
Frykt er grunnen til at jeg kjøpte et våpen.
Jeg var redd, og det sier jeg gjerne.
Jeg var redd. Vi visste ikke hva som ville skje.
Det er kun til beskyttelse. Jeg drar ikke på jakt.
Jeg trenger ikke det. Jeg vet om tre Chick-fil-A.
Det går bra.
Jeg går ikke ut i helgene.
Pull!
Det er ingen...
Jeg har en Nintendo. Jeg trenger ikke sånt.
Frykt er den eneste grunnen til at jeg kjøpte en pistol.
Jeg endte opp i en sportsbutikk
rett ved huset mitt.
Jeg gikk inn dit, og butikken var full av folk
som vanligvis ikke ville vurdert å eie et våpen,
men som hadde det som meg. De var redde, med god grunn.
Jeg hørte den samme samtalen om og om igjen.
Jeg hørte dette:
"Jeg vil heller ha et våpen og ikke trenge det,
enn å trenge et våpen og ikke ha det."
Jeg driter i hvor du er fra. Det gir mening.
Jeg ville ikke la politikken stå i veien for min personlige sikkerhet.
Det neste som skjer...
Jeg stilte meg i køen og måtte ta en kølapp,
akkurat som hos DMV eller på kjøttmarkedet. Slakteren.
Bodegaen. Nummer fem!
Jeg stilte meg i køen. Jeg sto i kø i 45 minutter.
Når det ble min tur, kom en fyr bort til disken
og sa: "Kan jeg hjelpe deg, gutt?"
"Vel..."
Jeg hørte at noen av dere lo.
Bare så det er klart, så sier jeg ikke at alle
som selger våpen...
...snakker sånn.
Men han het Jim.
Jim sa: "Hva kan jeg hjelpe deg med?"
"Jeg er her for å kjøpe mitt første skytevåpen."
"Du er på rett sted. Vet du hva du vil ha? Trenger du hjelp?"
"Jeg har sett på utvalget deres, og jeg har funnet noe som funker for meg."
"Greit, få se."
"Her borte i den esken." "Denne?" "Ja, her."
"Denne her, foran."
"Denne?" "Nei, denne."
"Denne?" "Nei. Denne. Ikke den." "Denne?" "Nei. Den foran."
"Med lappen. Der det står to-to."
"Kalte du den pistolen...
...en 'tutu'?"
"Ja. Hva?
Jim, ikke sant? Ikke se på meg som om jeg er gal. Jeg leste på lappen.
Det står det her. Det står to-to."
"Mener du en .22?"
"Jeg antar det. To-to, 22, samme sak."
"Beklager, men det er stor forskjell mellom en tutu og en .22,
men dette er California, så kall det hva du vil."
"Er det en spesiell grunn til at du har valgt en to-to?"
"Selv om dere har et imponerende utvalg,
kjenner jeg igjen mange fra filmer.
Det blir litt mye. Jeg er veldig enkel. Denne pistolen ser veldig håndterlig ut.
Den er liten og ser enkel ut. I tillegg er den på salg.
Kom igjen. En pistol er en pistol, ikke sant?"
"Ikke akkurat."
"Er den ikke et godt valg?"
"Vil du ha min personlige mening, eller vil du bare kjøpe den?"
"Nei, si ifra om jeg gjør en feil.
Er en .22 en god pistol eller en dårlig pistol?"
"Jeg mener at du like godt kan kile ham.
Du kommer til å gjøre situasjonen verre.
Du kommer bare til å gjøre ham forbannet."
"Jim, dette er tankeprosessen min.
Tanken min med pistolen er at jeg skal bruke den
mer som et avskrekkende middel.
Hvis noen bryter seg inn, ser de en stor, skallet meksikaner
med en pistol, og da vil de angre seg og heller rane naboen."
"Hvis noen bryter seg inn og de har et våpen,
vet de at du har en .22.
Jeg skal si deg hva som vil skje. De kommer til å ta den fra deg
og gi deg juling med den.
Og julingen fra en .22
gjør jævlig mye mer vondt enn kulene fra en .22.
Det er helt sikkert."
"Jeg kjenner deg ikke, men jeg tror jeg kjenner situasjonen.
Korriger meg hvis jeg tar feil. Du vil beskytte hjemmet ditt?"
"Ja." "Familien din?" "Ja."
"Verdisakene dine?"
"Ja." "Bli med meg.
Jeg tror jeg har akkurat det du trenger.
Ser du denne? Dette er en 9 mm.
En 9 mm er et solid våpen.
To i brystet, og han dør ti av ti ganger.
Jeg har en spesiell militærammunisjon.
Jeg har denne kulen her.
Den kalles en spreder.
Det var det jeg kalte eksen min.
Hun var en skikkelig kraftsalve."
Jeg flyttet til California. Hun finner meg aldri.
Når denne kulen kommer ut av kammeret, åpner den seg.
Når den treffer, lager den et så stort hull."
Og dumme meg, jeg sa: "Overlever folk det?"
"Overlever?
Overlever? Du vil ikke at de skal overleve.
Du vil ha dem døde som fritert kylling."
Jeg sa: "Jeg vil ikke at noen skal dø."
"Vil du ikke at noen skal dø?
Hørte dere det? Han vil ikke at noen skal dø.
Dere vet hvem han stemte på."
"To-to, du gjør meg stresset.
Jeg vil hjelpe deg, men du må ville det selv, så hør her.
Jeg skal gjøre alt i min makt for å få frem poenget.
Jeg skal male et bilde for deg.
Du er hjemme. Noen bryter seg inn hos deg. De har et våpen.
Du har et våpen.
Du har bedt personen om å gå, ellers skyter du,
og de går ikke. De gjør faktisk det motsatte.
De kommer nærmere og nærmere.
Nå er de så nær at du stirrer dem i hvitøyet.
Denne personen står rett foran deg. Dere ser hverandre.
Personen er villig til å gjøre hva som helst
for å kunne ta med seg det de vil ha, inkludert å drepe deg.
Mitt spørsmål er: Er du klar til å gjøre det samme?
Er du villig til å beskytte familien, hjemmet, verdisakene og deg selv?
Hva skal du gjøre?"
"For det første.
Du burde selge livsforsikring, fordi...
Du har gått glipp av kallet ditt. Det følte jeg.
Hvis jeg er trengt opp i et hjørne og ikke har annet valg
og livet mitt er i fare,
så lover jeg, Jim, at jeg vil skyte dem i beinet.
Det vil jeg."
"Tror du virkelig at du treffer beinet som førstegangs våpeneier?"
"Hvis jeg kjøper kula du prøver å selge meg
som treffer så mye, kan jeg treffe beinet på nært hold.
To skritt nærmere, så skyter jeg ham i ballene.
Jeg treffer en pelota. Ingen flere barn der."
"Du trenger ikke å være så grafisk.
Vet du hva som skjer om du skyter noen
i beinet og de overlever?"
"Ja, jeg vet det.
Jeg sover bedre fordi jeg ikke tok et liv,
men kunne beskytte hjemmet, familien og sakene mine.
Det er det som vil skje."
"Du er visst Disney-fan.
Det er den største fantasien jeg har hørt.
Jeg hadde spurt om du visste det, men det gjør du ikke.
Jeg gidder ikke å kaste bort tiden.
Jeg går rett på sak.
Hvis du skyter noen i hjemmet ditt og de overlever,
kan de komme tilbake og saksøke deg.
Det stemmer. Her er problemet. De kommer til å vinne.
Det stemmer. De vinner.
Ikke bare får de alt de ville ha
da de brøt seg inn, når alt er over,
må du gi dem en stor sjekk.
Hva har du å si om det?"
Jeg sa: "Den jævelen skal dø!"
Han ble gira.
"Nå snakker vi!"
Jeg fant ut noe den dagen.
Jeg fant ut at folk som selger våpen er som folk som selger bruktbiler.
De spiller på følelsene dine, og så begynner de å selge deg mer
og får deg til å kjøpe ting du ikke vil ha eller trenger.
Han visste at jeg var redd, for han sa det hele tiden.
"Jeg vet at du er redd."
"Du er redd. Du er bekymret. Du er redd."
Hver gang han sa "redd", dukket noe nytt opp på disken.
Han var så dyktig at da han var ferdig med å "selge meg",
endte jeg opp med fire rifler,
fire håndvåpen
og en kasse sprederammunisjon.
Noen av dere klapper. Hvorfor?
Det er for mye. Jeg har bare to hender.
Selv om det var innbrudd hjemme hos meg,
er jeg takknemlig
for at jeg ikke var der og for at jeg hadde hundene mine.
Jeg kan ikke erstatte hundene. Jeg kan ikke erstatte meg.
Ting er ting.
Men om jeg hadde vært hjemme, ville jeg ha gjort det jeg måtte gjøre.
Det er forskjellen. Det finnes to typer mennesker.
Én, sånne som meg, hadde våpen, hadde ammunisjon, glad de ikke var der,
men hadde de vært der, ville de gjort noe med det.
Hvis jeg hadde ligget i sengen og hørt...
...hadde jeg hoppet opp. Jeg hadde tatt pistolen min.
Jeg hadde løpt ut i stua uten skjorte og med én sokk.
Jeg hadde konfrontert personen.
"Stans!"
Med mitt hell...
"Fluffy?"
"Jeg sa, stans!"
"Du er morsom, kompis.
Du er morsom." "Ned på bakken!"
"Ikke tving meg til å skyte."
"Beto, kom hit. Du gjetter aldri hvem som bor her."
Den andre løper inn.
"Hei."
"Jeg vokste opp med deg."
Så skriver jeg autografer på ting de skal ta.
Som jeg sa, i denne situasjonen finnes det to typer mennesker.
Én, folk som meg. Hadde våpen, hadde ammunisjon.
Heldigvis var de ikke hjemme. Hadde de vært det,
ville de gjort noe med det. Det er én type mennesker.
Den andre typen er de som ikke kan vente
på muligheten.
Bra. Du er her.
Typen som ikke kan vente på muligheten for å konfrontere en inntrenger
fordi du vet at du har flere våpen og mer ammunisjon enn dem,
og du er klar for krig.
Typen folk som sitter hjemme om kvelden i stua i mørket
med våpen i hånden.
De lar døra være ulåst for å gjøre det lettere.
De har alltid en venn over gata eller på motsatt side av byen.
"Hvordan går det der borte?"
"Alt bra her. Hva med deg?"
"Ja. Kysten er klar. Mottatt. Ut."
Denne situasjonen,
innbruddet, gjorde meg traumatisert.
Jeg kunne ikke bo i huset. Jeg følte meg utrygg.
Det er bare meg og to chihuahuaer.
Det er alt.
Jeg er ikke sammen med min sønns mor. Han bor hos henne.
Så, du vet...
Jeg fortalte sønnen min Frankie om innbruddet,
og med en gang sa han:
"Flaks for dem at jeg ikke var der."
"Ro deg ned, John Wick.
De hadde kidnappet deg. Jeg hadde måttet betale dobbelt for deg.
Jeg kunne ikke bo i det huset. Igjen, det er bare meg.
Så jeg la ut huset for salg.
Jeg greide det ikke. Det var et flott hus som dere har betalt for. Takk.
Det var fint. Veldig fint. Fire bad, for pokker.
Fire bad. Ja.
Én penis.
Selv om jeg løp, kunne jeg ikke...
Jeg la ut huset for salg, og dette var dilemmaet mitt.
Jeg la det ut før jeg hadde et nytt sted å bo,
fordi jeg er alltid på farten, i en turnébuss, på et fly,
et hotell. Jeg er på farten.
Jeg ville være tidlig ute, for da jeg kjøpte huset,
hadde det vært på markedet i nesten to år.
Jeg trodde jeg hadde tid.
Det som skjedde var at det ble solgt med en gang,
fordi to bydde på huset samtidig
og fikk opp prisen.
En av de som ville kjøpe huset
ville ha alle møblene mine,
så megleren min sa: "Gabriel, dette er galskap.
To personer byr på huset ditt,
og de vil gi deg mye mer enn du ber om.
En av dem vil gi deg 100 000 dollar ekstra
for alle møblene dine.
Jeg foreslår at du gjør det."
Så jeg solgte huset med alt, bortsett fra madrassen. Alt.
Problemet er
at nå har jeg ikke et hus.
Jeg har ikke noe sted å bo, så teknisk sett er jeg...
Faen heller. Jeg er hjemløs. Jeg bryr meg ikke. Jeg sier det.
Jeg er ikke "uhuset". Jeg er hjemløs. Jeg kan ikke kanselleres.
Skal de ta huset mitt? Jeg har ikke et hus.
Så samme det.
Men nei, nå, i en alder av 47,
trenger jeg ikke mer ting.
Jeg er glad jeg har ting. men jeg trenger dem ikke.
Det jeg ønsker meg mer enn noe annet er bedre forhold.
Bedre vennskap, bedre mennesker i livet mitt,
det ønsker jeg meg mer enn noe annet.
I min forrige spesial på Dodger Stadium sa jeg
at jeg ikke lenger var i et forhold,
og jeg syntes det var det beste stedet å si det,
siden jeg har vært åpen om livet mitt. Showet mitt er livet mitt.
Folk spurte om henne,
så jeg tenkte det passet å si det der.
Vet dere hva som skjer
når du forteller 50 000 personer på et stadion at du er singel
og så sender Netflix det i hele verden?
Jeg fikk tusenvis av "søknader"
til Fluffy-senteret. Ja, jeg gjorde det.
TAR FORTSATT IMOT SØKNADER
Det stemmer, Netflix, Fluffy er på markedet.
Det var utrolig, det var spennende, det var overveldende
og det var skremmende, for jeg visste ikke hva de var ute etter.
Siden jeg kunngjorde at jeg var singel,
har jeg vårt på noen dater, og... Ja.
Jeg sier ikke hvor mange, for jeg vil ikke bli dømt.
"Fluffy er en hore."
"Han er ekkel."
"Han er som julenissen med alle ho-ho-hoene."
Jeg liker fortsatt å gå ut. Jeg vil ha det gøy, bli kjent med folk,
men dessverre stoler jeg ikke på folk. Jeg er redd.
Jeg kan møte folk, men så finner jeg ut hva de driver med,
og det suger.
Hjertet mitt er voktet nå. Supervoktet.
Det er en mur, og så en mur og så en mur og en mur.
Jeg er den eneste meksikaneren som liker murer.
Så fremover kan jeg si
at jeg ikke vil være i flere forhold.
Jeg har det bra.
Jeg vil gå ut, men ikke være i et forpliktende forhold.
Jeg vil ikke det. Nei.
Hva mener du med "bu"?
Det at jeg er ærlig om at jeg ikke vil være i et forhold,
det er ikke bare-bare.
Jeg kan jo lyve.
Møte noen, si at vi er kjærester
og ha en flørt.
Men betyr det noe om oppførselen ikke endrer seg?
Jeg er ærlig og direkte.
Alt jeg vil...
Til han som buet da jeg sa at jeg ikke vil ha et forhold.
Rekk opp hånden så jeg kan... Ok, du er berømt, så...
- Hva heter du? - Justin.
- Justin? - Dustin.
Greit, Dustin.
Unnskyld for... "Dustin!"
"Slapp av, kjerring." Ja.
Ja, ikke sant? Jævla "Amerika".
Greit, Dustin.
Det at jeg ikke vil være i et tradisjonelt forhold
er en ærlig sak, fordi jeg kan si deg dette.
Jeg vil ikke være i en situasjon hvor jeg er forpliktet til å delta
på ting som ikke får meg til å føle meg som en god person.
I en alder av 47 er jeg lei av krangling,
roping, skyldfølelse, pliktfølelse,
å ikke smile lenger.
Ellers takk. Men jeg vil fortsatt gå ut. Jeg vil bare være ærlig og direkte.
Alt jeg trenger, Dustin, er noen å spise med.
Noen å drikke med.
Noen å gå på kino med.
Og noen å kose med.
Det stemmer.
Og det må ikke være samme person.
Av og til trengs det en landsby.
Jeg vil gjerne si til en kvinne: "Vil du dra på kino?"
"Gjerne." Så drar vi.
Etterpå sier jeg: "Hva syntes du?"
"Den var bra." Ikke sant? "Vil du se en film til?"
"Gjerne. Når?"
"Neste uke?" "Høres bra ut." "Vi holder kontakten. Ses neste uke."
Dette blir bra. Du liker rom-coms. Jeg også.
Du liker skrekkfilmer. Jeg også.
Dette vil funke. Jeg liker det. Jeg trenger det.
Jeg sier: "Jeg må stikke." Hun blir rar.
"Vent. Må du gå? Jeg trodde dette gikk bra."
"Det går utmerket. Vi treffes igjen i neste uke."
"Hvorfor sånt hastverk? Hvor skal du?"
"Jeg skal ringe koseren. Hvordan det?"
"Hva er koseren?" "Slapp av. Dette er greia.
Filmer, det er din greie. Hold deg til det.
Dette er oss. Solid. Du er filmjenta, ok?"
Nå, Dustin.
Jeg sa det ikke til henne, men jeg skal si det til deg.
Når det gjelder koseavdelingen,
og dette er sprøtt fordi jeg har alltid vært i et forhold
og jeg kunne ikke være så ærlig, men nå som jeg er singel,
er dette Fluffys smaker.
Når det gjelder kosing, er det dette jeg vil ha.
Jeg vil ha en kvinne.
En kvinne.
En kvinne med originale fabrikkinnstillinger.
Denne kvinnen må være lik eller større enn...
I størrelse. Hun må være ei stor jente.
Jeg foretrekker store jenter.
Jeg vil ha en stor jente.
Ja da.
Da vil vi være enige om temperaturen på termostaten.
Bare store jenter vet hva jeg snakker om.
Jeg er en stor gutt, og som stor gutt er jeg alltid varm.
Varme påvirker humøret mitt.
Når jeg er varm, blir jeg irritabel, gretten, angsten min går i taket.
For at jeg skal være komfortabel, må jeg ha 20 grader i rommet. Ok?
Det stemmer.
Bare en stor jente kan sette pris på det.
Tynne kvinner gjør ikke det.
Jeg er lei av å skuffe tynne, kalde kvinner.
Tynne, kalde kvinner er slemme.
De er slemme. De vil ikke ha 20 grader.
Nei, de vil ha 22, 23 grader.
Du tar livet av meg. Nei.
Jeg kan ikke plassere dem i 20 grader. De blir uforskammede.
De blir onde. De sier: "Herregud. Hva er problemet ditt?
Det er så kaldt."
Så spis noe, for faen.
Jeg er lei av å svette.
Men, ja.
Dustin, jeg beklager. Jeg prøvde ikke å gjøre dette til en TED Talk.
Jeg vil ikke at dere skal tro at jeg ikke tror på kjærligheten,
for det gjør jeg, og dere som greier det,
dere fortjener ros.
Jeg har møtt mange par gjennom årene.
Jeg har møtt par som har vært sammen i 20 år, 30 år, 40 år, 50 år.
Jeg møtte ett som hadde vært sammen i 55 år.
Ja. Jeg kaller dem enhjørninger.
Jeg skal fortelle historien. Jeg var i Savannah i Georgia.
Jeg hadde spilt inn den andre Magic Mike-filmen.
Ja, jeg vet det. For de av dere som ikke vet det,
var jeg med i Magic Mike.
Ja. Jeg var den eneste som ikke kledde av seg.
Magiske Mike, ikke Tragiske Mike. La oss huske det.
Jeg kledde ikke av meg.
Her er greia. Etter vi var ferdige med filmingen,
sa manageren min, Joe, til meg: "Kompis, gratulerer med enda et prosjekt.
Jeg vil ta deg med ut på biff." Jeg sa: "Kom igjen."
Han tar meg med på Ruth's Chris Steak House.
Veldig populær kjede rundt om i landet.
Vi setter oss ned.
Servitøren kommer, og servitøren er sprudlende.
"Hva skjer? Feirer vi noe i dag?"
"Ja, faktisk gjør vi det."
"Gjett hva? Dere er ikke de eneste.
Ser dere paret der borte?
Det paret feirer at de har vært gift i 55 år i dag."
Vi sier: "Hva?" Vi ser på dem.
Jeg sier: "Hvorfor snakker de ikke?"
"Jeg lurte på det samme,
men mannen la ekstra vekt på 55 år. Jeg syntes det var imponerende."
Jeg sier: "Det er det." Han går for å hente brus og brød.
Jeg sa til manageren min: "Joe, hør her. Jeg skal gå og si hei til paret."
"Ikke få oss kastet ut." "Jeg skal ikke det."
"Ikke gjør det samme som sist." "Det blir ikke som sist."
Jeg reiser meg og går bort til paret.
Jeg forstår hvor viktig kvelden er for dem.
Jeg vet hvor lang tid det tok å komme dit,
og jeg prøver ikke å ødelegge det.
Men jeg har spørsmål.
Og disse to er åpenbart profesjonelle på det området.
Jeg nærmet meg bordet så taktfullt jeg kunne.
Jeg sa: "Beklager forstyrrelsen.
Jeg hørte at vi feirer 55 års ekteskap."
Han var glad for at noen anerkjente det. Han var begeistret. Han bare...
"Det stemmer, gutt. For 55 år siden i dag...
...sa denne vakre damen som sitter ved siden av meg
ja, og vi har vært sammen siden."
"Så vakkert. Kan jeg spørre deg om noe?"
"Absolutt."
"Hvorfor snakker dere ikke?"
"Han vil vite hvorfor vi... Le, for pokker."
"Når man har vært sammen så lenge som vi har vært,
har man kanskje sett en ting eller to.
Vi har barn, barnebarn og oldebarn.
Vi har reist verden rundt mange ganger.
Vi er begge pensjonerte militære.
Vi har sett det beste i folk,
og dessverre, når du har levd så lenge som vi har,
har du dessverre sett det verste i folk også.
Vi har hatt alle typer samtaler
man kan ha...
...minst to ganger...
...og etter 55 års ekteskap,
så prøver vi bare å nyte hverandres selskap,
selv om det er i stillhet."
Jeg sa: "Har dere hatt alle samtaler man kan ha?"
Det vekket noe i ham, fordi han sa:
"Se på meg! Jeg har vært i kamp.
Ingenting vipper meg av pinnen. Ingenting overrasker meg lenger."
"Du sier ikke det."
Jeg tok et skritt mot dem, trakk opp skjorta og viste dem brystet.
Så gikk jeg.
Vet dere hva som skjedde så?
De begynte å snakke!
Jeg ga paret den største gaven de aldri vil anerkjenne.
Noe nytt, noe spontant, noe skandaløst, noe ingen av dem hadde sett før.
Jeg ga dem en ny historie.
Jeg lover dere, hvert år fremover vil de kun snakke om
hva som skjedde på 55-årsdagen.
"Husker du da den samoaneren blottet seg?"
Akkurat. Jeg er en person som gir.
Jeg husker for mange år siden, før det fantes steder som dette å opptre,
da det eneste stedet komikere kunne ha show
var på en komedieklubb rett utenfor disse dørene
som var en del av kasinoets opprinnelige layout.
Det var en klubb kalt The Improv. Det er en kjede.
For mange år siden, før alt dette,
var det der Martin, jeg og min kompis Alfred
holdt showene våre.
Den første gangen vi fikk sjansen til å opptre der,
var jeg ikke et kjent navn. Jeg var ikke etablert ennå.
Jeg vil anerkjenne og takke én person som var veldig hjelpsom med det.
en mann ved navn DJ Laz.
Det stemmer, folkens. Pimp Wit Da Limp.
Ja, papá. Ja.
"Det er DJ Laz." Jeg elsker ham. Han er fantastisk.
Men ja, han går i sirkler. Hyggelig fyr.
DJ Laz var en av de første
som lot meg være med på morgenradioen med ham,
og han promoterte showene mine.
Han lot meg ikke bare promotere showene mine på showet hans,
han kom på showene mine og hadde med seg folk.
Han satt og så på og lo.
Han har en million ting han kan gjøre i Miami, men han så showet mitt.
Og dagen etter: "Bli med meg på radioen. Vi kan snakke om showet ditt."
Han hjalp meg med å selge ut showene år etter år.
Så, Laz, jeg vet at du ser på, papá. Takk.
Dette er en del av deg. Tusen takk.
Takk.
Men det var mange år senere.
I starten, første gang jeg opptrådte på den komedieklubben
rett utenfor disse dørene som ikke er der lenger,
snakket jeg med markedsføringspersonen.
Husk at det er så lenge siden at sosiale medier ikke fantes.
Vi hadde ikke TikTok, Twitter, Facebook, ikke noe sånt.
For å promotere deg selv
måtte du på morgenradioen, morgennyhetene,
få noen til å skrive om deg i avisen. Husker dere dem?
Ja. Og selvfølgelig jungeltelegrafen, som alltid er best.
De hadde plakater på komedieklubben.
Markedsføringsfyren sier: "Gabriel. Hjelp meg å hjelpe deg med å hjelpe oss.
Vi vil selge billetter. Hvordan vil du bli promoteres?"
Jeg sa: "Vel..." Husk, det er lenge siden.
"Sånn vil jeg at showet skal promoteres.
Bruk et bilde.
Under bildet skriver du Gabriel Iglesias."
Jeg hadde ikke kallenavnet Fluffy. Så lenge siden er det.
Jeg sa: "Under det, skriv 'som sett på Comedy Central'",
fordi på den tiden var det min eneste TV-kreditering.
Markedsføringsfyren sier: "Hva med
'Gabriel Iglesias og hans amigos'?"
"Amigos? Hvorfor 'amigos'? Fordi jeg har med andre meksikanere?"
Han så på meg og sa: "Bra. Du forstår det."
"Jeg liker det ikke. Hva med 'Gabriel Iglesias og venner'?"
"Vi vil bruke et par moteord så folket vet hva slags type show det er."
"Hva slags show er det?" "Det er et spesielt show."
"Jeg føler meg ikke spesiell."
"Gabriel, hør på meg. Hva med en taco-tirsdag?"
"Jeg liker det ikke." "Hva med en salsakveld?"
"Salsakveld? Som i dansing eller chips og guac?
Jeg liker ingen av dem."
Jeg kunne ikke tro denne samtalen, og jeg ville bli sint.
Jeg ville bli forbannet
for at han prøvde å gjøre meg mindreverdig.
Jeg gjorde det ikke, fordi jeg visste at om jeg ble forbannet,
ville jeg bli ansett som vanskelig. Jeg ville bli ansett som et problem,
og jeg ville ikke fått muligheten til å komme tilbake.
Når folk spør meg, "Hva skyldes suksessen din?"
Talent, innsats, du gjør det du må.
Men et ord som ofte blir utelatt er oppofring.
Jeg måtte ofre noe den dagen.
Mange tror de vet hva oppofring betyr,
men før du må ofre noe selv, gjør du ikke det.
Jeg måtte ofre stoltheten min.
Selv om jeg ville bli forbannet,
visste jeg at jeg ville ødelegge for meg selv.
Jeg visste at hvis de så hva jeg kunne gjøre på scenen,
måtte de invitere meg tilbake og behandle meg annerledes.
Så selv om det gjorde vondt, selv om det sugde,
så tillot jeg den idiotiske taco-tirsdagen.
Jeg var veldig opprørt.
Jeg lurte på om dette skjedde med alle nye komikere,
eller ble jeg utpekt? Det tok livet av meg. Jeg måtte vite det.
Jeg kunne ikke bare google det,
fordi det gikk ikke an på den tiden.
Jeg måte gå til klubbens inngangsdør,
for der hadde de en søppelkasse med flygeblader.
Flygebladet hadde en liste med kommende komedieshow.
Og jeg ble så opprørt da jeg så den,
fordi det var bare bilder, navn og TV-krediteringer.
Ingen dumme navn, ingen temakvelder, ikke noe sterkt eller sprøtt.
Bare komedie.
Jeg sa: "Hvorfor må jeg ha den dumme taco-tirsdag-greia?
Jeg skal prøve å finne en annen komiker som er litt mer i min sjanger."
Hvis dere skjønner.
Den eneste andre komikeren jeg fant
var en mann ved navn George Lopez.
Men Georges promo var bare et bilde, navn
og under det, og en TV-kreditering hvor det sto: "Som sett på ABC."
Det var alt.
Det sto ikke: "Liker å ri på esel, George Lopez."
"Spiser en burrito med begge hender, George Lopez."
"Jeg hoppet over muren, Det er George Lopez." Nei.
"Hvorfor gjør de det mot meg?"
Så sa jeg: "La meg sjekke hvordan de promoterer svarte komikere."
Med de svarte komikerne
var det samme sak.
Bilde, navn, TV-kreditering, og det var det.
Med mindre det var et show med flere svarte komikere.
Hvis komedieklubben hadde et show med tre eller flere svarte komikere,
brukte de et fengende navn.
De kalte showet "Urban Night"
eller "Apollo Night" eller "Def Jam Comedy Night",
"Bet Comedy Night", "Black-ish Comedy Night."
De gikk ikke lenger. De tok det ikke til neste nivå som med meg.
Det var ingen margarita-mandag eller taco-tirsdag,
eller wetback-onsdag eller tortilla-torsdag,
eller fiesta-fredag eller Sábado Gigante. Nei.
Det hadde aldri skjedd med svarte.
Du får aldri se maltet brennevin-mandag,
Tupac-tirsdag, vannmelon-onsdag
eller Thong, Thong, Thong-torsdag,
fritert kylling-fredag, Sookie-Sookie-lørdag
eller Slap-a-Hoe-søndag.
Det vil definitivt ikke skje med hvite.
Jeg skal ta vitsen.
Vet dere hvorfor dere kan le og ikke føle dere truet
av det jeg skal si?
Fordi, som jeg sa tidligere i kveld,
er jeg her for å underholde, ikke for å fornærme.
Jeg er her for å gjøre narr av alle, inkludert meg.
I tillegg så vil det aldri skje.
Dere får aldri se en monstertruck-mandag eller trailer park-tirsdag,
eller white trash-onsdag eller ta med søsteren din ut-torsdag.
"Helsike, Fluffy. Nå gikk du over streken.
Jeg heter Dustin. Jeg kødder ikke med sånt."
"Jeg er fra Davie, for pokker."
Vær stille neste gang.
Jeg snakket med Martin før jeg kom ut,
og han sa: "Skal du fortelle historien om temakveldene
som skjedde her på The Improv?"
Jeg sa: "Jeg tror jeg bør det, Martin.
Jeg bør fortelle historien om temakveldene."
Han sa: "Kan jeg si noe om de temakveldene?"
"Få høre, Martin."
"Vet du at alle de årene jeg har hørt deg fortelle historien
om det som skjedde på klubben,
så har du ikke fullført uken en eneste gang?"
Jeg sa: "Martin, du vet vel hvorfor?
De er komedieregelen.
Du vil alltid slutte med den største latteren.
Torsdag får største latter, så jeg stoppet på torsdag."
Martin sa: "Jeg vet det,
men du tar fra hvite folk uka.
Jeg har aldri tenkt på det.
Fox News-fredag.
Storm Capitol-lørdag.
Si unnskyld-søndag!
Har vi det fortsatt gøy?
Hygger vi oss fortsatt?
Sånn skal det være.
Folk som ler, ikke blir sinte, ikke blir fornærmet,
ikke oppfører seg dårlig.
Og for de fem personene
som aldri har hørt om meg før, dette er for dere.
Jeg ble stoppet to minutter etter drive-through-en til Krispy Kreme.
Jeg svingte til venstre i stedet for høyre,
men jeg fulgte ikke med. Jeg hadde en eske.
Nå skal du få det.
Plutselig svingte jeg feil.
Senere.
Betjenten var treig. Glem dette, tenkte jeg.
Jeg la esken med smultringer på fanget. Jeg åpnet den. Jeg bare...
Og idet jeg skulle til å hive innpå,
kom betjenten til vinduet og sa: "Vet du hvorfor jeg stoppet deg?"
Det var for lett. Jeg løftet esken og sa: "Fordi du kjente lukten."
Fluffy!
Du lurer sikkert på: "Hvorfor satte vi spesialen på pause?"
Jeg vil bare si at de fleste komikere allerede ville ha sagt:
"Takk, god natt", dratt hjem, løst inn Netflix-sjekken
og håpet på en ny telefon.
"Ring meg, Netflix", men han er ikke som de fleste.
Sånn er det når du hyrer en meksikaner. Vi elsker overtid.
Takk for at dere fortsatt vil høre en vits som er over 20 år gammel.
Jeg vokste opp med dere også.
Jeg fikk frysninger når... Se.
Det var vakkert.
Jeg elsker dere også, og seriøst, takk for det. Takk.
Takk.
Vi har fans, og så har vi det dere nettopp gjorde.
Jeg kjenner ingen andre komikere som får sånn kjærlighet og lojalitet.
Tusen takk.
Jeg går ikke av scenen ennå for jeg har mer igjen,
men jeg vil si takk for det.
Takk.
Da jeg begynte med standup i 1997,
var barer det eneste stedet som lot meg gå på scenen og gjøre det jeg gjør.
Lokalbarer, nedslitte barer.
Martin og jeg møttes der for mange år siden.
Vi opptrådte på en bar i Montebello i California,
og du måtte kjempe mot publikum fordi det var så mye bråk.
TV-ene sto på.
Folk drakk, røykte... Folk gjorde alt, bortsett fra å følge med.
Du måtte gå hardt ut for å få dem til å le.
En kveld tok en komiker meg til side og sa: "Du, gutt."
Da han kalte meg gutt, ble jeg irritert. "Jeg kan drikke."
Jeg var 20, 21. Selv om jeg trodde jeg var voksen,
så var jeg ikke det. Jeg var ikke voksen.
Jeg ble irritert. Han sa: "Kan jeg gi deg et råd?"
"Hvem tror han at han er? Jeg er morsommere enn ham."
Jeg tenkte det. Jeg var lynfrekk som 21-åring.
Jeg var det.
Jeg vet ikke hva som gikk av meg, men jeg sa:
"Greit, jeg skal lytte." Jeg bare sto der, og han sa: "Hør her.
Du er sympatisk på scenen, og det er sjelden kost.
Jeg skal gi deg et råd.
Hvis du slutter å banne i showet ditt
og fjerner alt det skitne materialet,
tror jeg du har en lang karriere foran deg."
Jeg sa at jeg skulle slutte å banne, men jeg har sagt F-ordet to ganger i dag.
Nei, jeg har sagt det tre ganger.
Men jeg følger med. Det er ikke annethvert ord.
Dessuten er vi på et kasino.
Ingen taper masse penger og sier: "Søren klype." Nei.
Jeg hørte at dere bannet.
"Når i helvete starter det?" Jeg hørte dere.
Jeg er feit, ikke døv. Jeg hørte dere, for pokker.
Uansett, han ga meg et råd.
Slutt å banne og ta ut det skitne materialet.
Jeg vet ikke hvorfor jeg lyttet, men jeg gjorde det, og han hadde rett.
Plutselig fikk jeg masse tilbud.
Jeg ble booket på colleger, highschools, kirker, messer.
Og så det største: kasinoer.
På den tiden måtte du være uskyldsren for å opptre på kasinoer.
Sånn er det ikke lenger.
Selger du billetter, spiller det ingen rolle.
De vil ha deg.
På den tiden var det bare et par som greide det.
Jeg var en av dem. Jeg ble booket til å opptre
på et kasino kalt Morongo i Sør-California.
Jeg var backstage med arrangøren,
hun som hyrte meg, og hun sa: "Ingen banning, ikke sant?"
"Nei. Ingen banning."
"Ikke skittent materiale?" "Ikke skittent materiale."
"Lykke til."
Det var bare meg. Jeg hadde ingen som varmet opp for meg.
Det var en kommentatorstemme over høyttaleren.
"Mine damer og herrer, ta godt imot Gabriel Iglesias."
Og så gikk jeg ut.
Jeg fornærmet hele publikum
innen fem sekunder hadde gått.
Og jeg gjorde det uten å banne.
En jævla 22-åring går på scenen,
ser på publikum og sier:
"Er dette et vanlig kasino eller er det et indiansk kasino?"
Ser dere at alle vet det?
Ikke jeg, fordi jeg hadde ikke TikTok som kunne lære meg det.
Det var en livserfaring som jeg aldri vil glemme.
Jeg sa det, og hele første rad,
som bestod av stammemedlemmene fra kasinoet,
de reiste seg.
og en av dem ropte til meg foran hele publikum.
"Man sier ikke det lenger.
Riktig begrep er uramerikansk. Vis respekt.
Jeg sa: "Beklager. Det visste jeg ikke."
Jeg følte meg forferdelig, og jeg var så flau.
Heldigvis hadde jeg enda et show klokken 22.00.
Jeg gikk på scenen. Jeg trengte ikke å bli fortalt igjen at jeg dreit meg ut.
Den ene gangen jeg ble utlevert foran hele publikum
var alt jeg trengte.
Derfor tror jeg på utlevering.
Utlevering er bra så lenge du gjør det med hensikt.
Hvis du kan gi noen en verdifull lærepenge,
sier jeg kjør på. Det funket for meg.
Jeg ble utlevert én gang.
Andre show, klokka ti. Jeg gikk på scenen. Det var annerledes.
Jeg sa: "Før jeg begynner, mine damer og herrer,
vil jeg benytte anledningen til å takke alle uramerikanere som er her.
Takk for at jeg får opptre på kasinoet deres.
Jeg håper dere liker showet."
Jeg trodde det var bra.
Plutselig reiser et annet stammemedlem seg.
Han sa: "Ikke si 'uramerikanere'. Si 'urfolk'.
"Ok!"
Det glemte jeg aldri. Det var sterkt og skummelt.
Neste gang på kasino sa jeg:
"Jeg vil anerkjenne alle urfolkene som er her",
og så ropte noen: "Vi er urinnvånere."
Faen heller.
Det var fjerde gang.
DET ER EGENTLIG FEM
PIRKETE FAN
Etter hvert fikk jeg sjansen til å opptre i hele USA,
og så fikk jeg mitt første show i Canada.
Ironisk nok,
på et kasino.
Det er et kasino vi fortsatt besøker, Caesars i Windsor i Ontario,
rett over vannet fra Detroit i Michigan.
Jeg fant dessverre ut at i Canada
bruker de et helt annet begrep for å beskrive folket
som opprinnelig er fra det området.
Riktig begrep i Canada er faktisk
førstenasjon.
Det visste jeg ikke. Jeg var så nervøs i Canada
at jeg sa "uramerikaner".
Hallo, jeg er ikke i Amerika engang. Idiotisk. Pendejo, jeg vet.
Heldigvis tok noen meg til side og forklarte situasjonen.
Heldigvis hadde jeg to show.
Klokka ti går jeg på scenen og sier:
"Før jeg starter vil jeg anerkjenne
alle førstenasjonsfolkene som er her i kveld.
Så roper en fyr:
"Kall oss indianere."
En fyr på første rad sier:
"De er ikke indere."
"De er ikke indere!"
Canada har alltid vært et eventyr.
Vi hadde et annet show på samme kasino.
Når vi opptrer utenfor USA,
selv om det er i nabolandene Canada og Mexico,
er Martins første spørsmål til publikum: "Er det noen amerikanere her i kveld?"
Samme hvor vi opptrer i verden, er det alltid en håndfull der.
Den kvelden gikk Martin på scenen og sa: "Er det noen amerikanere her i kveld?"
Han visste ikke at tidligere på dagen, i ballsalen på samme kasino,
hadde det vært julefest for en amerikansk bedrift
fra rett over vannet i Detroit,
og de hadde hatt forspill før julefesten siden kl. 12.00.
De tok helt av. Og festplanleggeren
tenkte det ville være fantastisk å avslutte festen med latter.
Denne personen kjøpte alle billettene til showet mitt den kvelden
og ga dem til den bedriften.
Klokken blir sju. Alle snubler inn
og setter seg, og så kommer Martin ut og spør:
"Er det noen amerikanere her?" I stedet for å få "ja", "her", fikk han...
De var så fulle at de begynte å messe.
"USA."
Jeg hører det fra garderoben. "Hvorfor er vi her?
Vi kunne ha gjort dette i Detroit." Jeg måtte fylle ut papirer.
"Dette er ikke kult."
I pausen kommer Martin backstage
og sier: "Jeg vet ikke om du hørte..."
"Jeg hørte det."
"Du bør kanskje nevne det." "Jeg skal det."
Så på et tidspunkt under opptredenen sa jeg til publikum:
"En liten fugl fortalte meg at det er et par amerikanere her i kveld.
Er det sant?" Ja visst.
De gjorde det igjen.
USA!
Så ble det stille, og du kunne høre: "Amerika".
"Mine damer og herrer, forstår dere hva som nettopp skjedde?
Vi skrev nettopp historie."
Folk på første rad sa: "Historie?"
Jeg sa: "Vi skrev nettopp historie.
Hvem hadde trodd at det ville komme en dag
hvor mange tusen
amerikanere ville reise over grensen...
...for å se på en meksikaner?"
Takk for at dere har støttet denne meksikaneren i 27 år.
Miami, jeg elsker dere. Takk. Ha en fin kveld.
Takk.
Fluffy!
For Risa. Jeg kalte deg Risa fordi det betyr latter,
og det er det komikere elsker. Så ble du det jeg elsket mest.
Jeg vil savne deg for alltid.
Tekst: Mari Hegstad Rowland