Pufosul!
Ce mai public!
Îl adoră.
Cine e?
De ce îl adoră?
Va trebui să revenim la începuturi
ca să ne dăm seama.
Redactor, fă-mi o favoare și readu-ne la începuturi!
Cred că ai dat un pic prea în urmă.
Bine. Înțeleg. Ultimul spectacol a fost pe un stadion.
Ca o Taylor Swift mexicană.
Bine. Te-ai dus cam...
Alo? E mult...
Te-ai dus...
Bine. Foarte amuzant, redactorule!
Foarte amuzant.
Nu la asta mă refeream prin „începuturi”.
Serios, cât ține spectacolul ăsta?
O ORĂ ȘI 38 DE MINUTE
Bine, o să derulăm exact atât
și să le dăm acestor oameni ceva de discutat.
LEGENDA PUFOSULUI
Pufosul!
LEGENDA PUFOSULUI
Pufosul!
Suntem în Miami!
Da. În Miami.
Doar aici pot purta așa ceva.
Nu pot purta astea în LA.
„Am orbit! E prea mult.”
Zici că-s un DJ Khaled mexican.
Dacă tot suntem aici, mulțumesc paginii Only in Dade.
Mulțumesc foarte mult!
Cine știe, cunoaște.
Eu zic că știți.
Și amicilor din La Carreta, pentru toată mâncarea.
Da.
Da, frate!
Înainte să începem,
mulțumesc Hard Rock Hotel and Casino
pentru șansa de a înregistra un spectacol.
Niciun alt artist n-a mai înregistrat aici un spectacol.
Cel din seara asta e primul.
N-au fost Rolling Stones, nici Eagles.
Au avut încredere într-un comediant
să facă asta.
Deci, mulțumesc!
Mai stă cineva aici, la Hard Rock?
Și eu.
E un hotel frumos.
N-o zic doar pentru că m-au cazat gratis.
Știi că ești într-un hotel și cazinou frumos când deschizi TV-ul
și au propriul lor clip.
Dacă sunteți cazați aici și deschideți TV-ul, zice:
„Bun venit la Hard Rock Hotel and Casino!
Jocuri de noroc non-stop, șapte zile pe săptămână, 365 de zile pe an.”
Mă întrebam: „Cum de nu mă pot opri din privit?”
M-am gândit
de ce nu fac asta și cu aparatele de jocuri?
Jocurile de noroc sunt deja nerușinate. Să meargă până la capăt.
Te duci la un aparat, bagi 20 de dolari.
„Nu te opri!”
„Nu mă opresc.”
Trece lumea. „Ce faci?”
„Încerc să termin!”
O să încep spectacolul din seara asta cu o întrebare.
Nu așa se începe un spectacol de comedie, dar am să vă întreb.
Întrebarea e:
Cine de aici n-a auzit de mine până în seara asta?
Cinci.
Doi. Cinci. Bine.
Îmi cer scuze celor cinci.
V-ați entuziasmat. Ați văzut biletul, numele de familie. Și am apărut eu.
V-ați zis: „Ce s-a îngrășat Enrique!”
Am întrebat dacă mă știți doar pentru că,
dacă mă cunoașteți, știți ce spectacole am
și ce spectacole nu fac.
Nu vă zic pe cine să votați sau nu,
dacă să vă vaccinați sau să scăpați de copil.
Nu e treaba mea.
Dacă v-ați ofensat, ați ratat ideea.
Vă zic ce nu am să fac.
Promit, am venit să vă distrez, nu să vă ofensez. Bine?
O să râdem de toată lumea,
începând cu mine,
dar vă anunț, trăim alte vremuri.
Fac asta de mult timp.
Mereu am crezut că, dacă-s de treabă,
n-ar trebui să am probleme, dar acum sunt alte vremuri.
E anul 27 pentru mine.
Am 27 de ani de comedie,
în care n-a trebuit să-mi fac griji.
Când am început, prin 1997,
eram ras,
aveam păr.
Unii ziceți: „Ce-a pățit?”
De la vaccin. Știu.
Glumesc. Scuze, Florida! Glumesc.
Am zis „vaccin” și unii deja triumfați: „Ți-am zis!”
„Ți-am spus, așa a zis.”
Niște prieteni îmi spun:
„Omule, acum faci bani. De ce nu-ți pui păr?”
„De ce?”, zic.
„Unele femei vor un tip cu păr.”
Bravo lor!
Și nu mint.
Am ieșit cu niște femei care au ținut să-mi spună
că părul contează.
Una mi-a zis: „Trebuie să pot să-mi trec degetele prin părul tău.”
Da! I-am spus: „Dacă le bagi destul de jos...
îți vei îndeplini dorința.
N-ai specificat locația.
Vrei păr? Păr îți dau.”
Sunt comediant de 27 de ani.
În acești 27 de ani, am văzut mulți comedianți
cum vin și pleacă.
Și sunt foarte recunoscător că, în tot acest timp,
încă ne-am descurcat să menținem un anumit nivel.
Simt că facem ceva bine.
Este ciudat,
pentru că mi se pare că acum trebuie să fii atent.
Trebuie să fii foarte atent. De 27 de ani sunt comediant
și abia acum începe să-mi zică lumea chestii nemaiauzite.
A început să-mi zică lumea:
„Pufosule, am crescut urmărindu-te.”
Ceea ce e un compliment incredibil pentru că asta nu spune
doar că ești fan, ci că ești dedicat.
Asta spune că mi-ai urmărit cariera de foarte mult timp.
Unii erați copii când m-ați văzut pe scenă prima oară.
Unii sunteți aici în seara asta,
cu copiii voștri.
Vă mulțumesc pentru încrederea din acești ani
și că ați revenit să mă vedeți.
Înseamnă mult.
Să-mi spună cineva că a crescut urmărindu-mă
e unul din cele mai frumoase complimente pentru orice artist.
Și, acum că fac terapie, am înțeles că asta înseamnă.
N-o să mint.
Prima dată când mi-a spus cineva că a crescut urmărindu-mă,
n-am știut ce să fac.
Nu știam cum să procesez.
Nimeni nu vrea să simtă că îmbătrânește.
Prima dată când am auzit...
A doua oară, am zis că-mi iau o pălărie.
A treia oară am acceptat.
„Acum mulți ani, când am început, aici era doar pământ,
cât vedeai cu ochii.
Erau vremuri tare diferite și...”
Nu știu de ce vocea mea de bătrân pare de alb.
Pur și simplu.
Am încercat cu accent mexican, dar nu poate fi luat în serios.
„A naibii treabă!
Eram la fermă și ni s-a spus să ne cărăm, frate.
E foarte greu acolo.”
Dar vremurile se schimbă. Regulile se schimbă.
Nu știu cât va mai fi acceptabil.
Să vă zic ce am pățit și de ce am adus vorba de asta.
Am făcut un podcast.
Înainte să intru în studio, discutam afară cu producătoarea.
Producătoarea era entuziasmată și fericită: „Gabriel Iglesias,
ne bucurăm că ai venit!
E foarte tare.
Înainte să începi interviul, prezentatorul voia să te întreb ceva.”
„Sigur, spune!”
„Cum te identifici?”
Nu știam ce să răspund.
Am 47 de ani. N-am știut ce să spun.
„Flămând, cred?”
Adică...
Sunt obosit, somnoros, deprimat marțea.
Nu știu ce vrei să zic.
Uite care-i treaba!
Știam ce voia să mă întrebe.
Nu încercam să mă implic într-o conversație despre ceva
care nu are nicio legătură cu mine.
Era... Da.
Am simțit că sunt momit,
pentru că oricum răspundeam,
m-ar fi pus într-o situație ciudată.
Eu am decis să fiu amuzant doar.
Dar în zilele noastre, nu poți să nu răspunzi la întrebare,
pentru că tăcerea e văzută drept problematică.
Îmi pare rău că, dacă nu răspund la o anumită întrebare,
asta e o problemă.
Am fost crescut într-o vreme în care ți se spunea mereu
să-ți vezi de treaba ta.
Asta e tot ce încerc să fac, să stau în banca mea.
Alt lucru care ni se spunea era
să-i respectăm pe cei vârstnici.
Și din orice generație erai,
măcar cu asta eram de acord.
Până acum.
Acum, bătrânii sunt văzuți ca o problemă.
Chiar așa e.
Înțeleg
că tineretul de azi are tehnologia la îndemână
și poți căuta pe Google orice,
dar nu poți căuta pe Google experiența de viață.
Bine?
Nu poți. Nu poți descărca efortul. Nu poți descărca eșecul.
Nu poți descărca clipele astea care te clădesc,
te fac să fii un om mai bun.
Din nou, eu unul
am ales să rămân în pătrățica mea și să fac glume,
când fata m-a întrebat.
S-a supărat foarte tare. A fost ofensată.
Imediat ce am glumit,
a zis: „Nu la asta mă refer.”
„Ce pronume folosești?”
„Poftim”?
„Ce pronume folosești? De exemplu, ei sau ele?”
„Ei?
Sau ele?
Cât de gras sunt?
Când n-am mai fost doar eu?”
Am mâncat de-am ajuns la plural.
Asta s-a întâmplat.
Observ că, deși ai intenții bune și încerci să fii de treabă,
tot te poți trezi în diverse situații.
Vă mai zic ceva ce-am pățit.
M-am dus la McDonald's.
Nu asta-i poanta, dar bine.
Deja sunteți: „O să fie tare.” Nu!
Eram la McDonald's, lângă casa mea.
McDonald's de lângă casă e, de fapt, doi în unu.
Pe colț este McDonald's și e și o benzinărie.
Eu am o mașină mare.
Știam că dura alimentarea.
Zic: „Ia să-mi iau niște pui cât sunt aici.”
Când să intru la McDonalds,
n-am putut să nu observ
o familie fără adăpost, stând chiar afară.
N-aveau vreo pancartă.
Nu mi-au cerut bani, dar se vedea.
Se vedea că această familie săracă duce o viață grea.
Intru și zic: „Știi ce?
Mie nu-mi trebuie să mănânc.
Deja a ajuns doar un obicei.”
Ajung la casă și zic:
„Vreau să comand de mâncare pentru familia aia. Au și copii.”
Dau comanda. „Altceva mai doriți?” mă întreabă casiera.
„Da, de fapt. Șervețele umede aveți?”
„Scuze?” „Șervețele umede, pentru mâini.”
„Puteți folosi toaleta.
Vă dau codul.”
„Uite ce e.
Nu-s pentru mine, ci pentru familia fără adăpost
care e chiar în fața ușii.
Vreau să mă asigur că se pot spăla pe mâini cei mici, înainte să mănânce.
Mâncarea pe care am comandat-o e pentru ei.”
Și în timp ce discutam...
Mulțumesc!
În timp ce discutam, șefa de la McDonald's
ne asculta și a venit.
Era băgăcioasă.
„Mă scuzați, v-am auzit fără să vreau.
Ați spus că mâncarea asta e pentru familia de afară?”
„Da, sper că e în regulă.”
„Nu, e în regulă.
Este în regulă să le oferim hrană celor care au nevoie.
Totuși, cum le-ați spus
nu e în regulă.”
„Cum le-am spus?”
„Le-ați spus...
fără adăpost.”
„Pentru că sunt. Uită-te! Ce naiba!”
Linge geamul.”
„Nu mai le mai puteți zice așa. E considerat jignitor.”
Cine s-a plâns?
„Bine, dacă nu ar trebui să spun că-s fără adăpost,
cum să le zic altfel?”
„Noul termen corect este nedomiciliat,
când descrieți pe cineva într-o asemenea situație nefericită.”
„Glumești.”
„Nu, domnule, și vorbiți mai încet.”
„Vrei să cobor vocea
când spui ceva așa de ridicol?”
„Dacă vi se pare ridicol, e clar că faceți parte din problemă,
nu din soluție.”
Îmi venea să fac scandal.
Să fac scandal ca în Hialeah.
Te iubesc, Pufosule!
Mulțumesc că ați venit, Hialeah!
Da, am vrut să mă iau de ea, dar...
Voiam să fac scandal, dar n-am putut. E McDonalds la care merg de obicei.
Nu vreau să nu mă mai lase să vin.
Următorul e departe, benzina costă, deci n-am vrut.
M-am uitat la ea și am spus: „Bine. Deci așa ne jucăm?
Haide, atunci!
De acum înainte,
nu mai sunt gras.
Conform ție, sunt doar nesportiv.”
Da, frate. S-a uitat la mine: „Nu fiți ridicol!”
M-am uitat la ea. „Zău?
Dacă ți se pare ridicol, atunci e clar că faci parte din problemă.
Nu din soluție.”
Am luat mâncarea și am plecat.
A doua parte a poveștii. Mă duc la familie.
Și îi dau mamei pungile cu mâncare.
Și mama a fost foarte drăguță.
Era fericită că cineva se gândise la ea și la copiii ei.
S-a emoționat tare.
A zis: „Vreau doar să-ți mulțumesc.
N-ai idee ce faci pentru noi acum.
Înseamnă mult pentru noi.
Mulțumesc!”
A trebuit să întreb.
Am spus:
„Sunteți bine?”
Știu ce credeați.
Unii ziceați: „Să nu faci asta!”
Am făcut-o. De aia suntem aici. Priviți!
Am întrebat dacă sunt bine.
„Nu, din păcate. Nu suntem bine”, a zis ea.
„De patru zile suntem fără adăpost.”
Am zis:
„Nu știu dacă ai auzit.
Dar...”
Nu am corectat-o.
Pentru că nu sunt nesimțit. De asta nu am corectat-o.
Asta vreau să spun. Deși ai intenții bune în ziua de azi,
oamenii pot lua ce spui sau faci
și răstălmăci, în defavoarea ta.
N-ar trebui să existe consecințe
pentru că ai fost bun, ai încercat să ajuți,
pentru că ai vrut să faci ce trebuie, pentru că ți-a păsat.
Din păcate, suntem atât de preocupați de riscuri,
că uneori uităm să mai fim și oameni un pic, și e păcat.
Nu încerc să vă țin predici.
Ci să vă spun despre unele situații întâlnite,
pe care am venit să le povestesc.
Treaba cu mine acum e că, după 27 de ani de comedie,
de fiecare dată când ies pe ușă,
sunt luat în vizor.
În sensul că, de fiecare dată când plec din casă,
există o mică șansă să mă trezesc că apar la știri.
De exemplu,
a zis Martin despre cum a căzut de pe scenă mai devreme?
- Da. - Bine.
Pentru cei de acasă, Martin a căzut acum ceva vreme. A povestit.
N-ați văzut,
pentru că n-aveți abonament mai bun.
Da.
Priviți pe Prime prima parte, acolo cred că e.
O vedeți acolo și reveniți aici pentru restul.
Pe scurt, aveam un spectacol în Phoenix, Arizona,
iar Martin a căzut din greșeală de pe o scenă atât de înaltă,
că și-a rupt piciorul.
Acum, partea incredibilă despre Martin e că s-a ridicat,
și, ajutat de adrenalină, s-a urcat pe scenă și a continuat,
apoi a fost dus la spital, după ce a coborât de pe scenă.
E profesionist.
Serios, e profesionist.
Îl respect. Să fi fost eu...
Să fi căzut de pe scenă,
iar personalul să-mi zică: „Dar fanii?”
„Pa, Felicia!”
„Ce le spunem?” „Rambursăm”.
Dar diferența e că Martin a trebuit să vă spună că a căzut,
ca să știți că a căzut.
Apropo, am văzut cum a căzut.
A ieșit și s-a împiedicat de un cablu în culise,
a trecut prin cortină.
Și apoi... Martin!
Femeile din primul rând erau:
„I-am căzut cu tronc.”
Bine că ați râs.
Am spus gluma asta aseară și un tip a zis: „Vai!”
Am întrebat de ce.
„Păi, e prietenul tău.”
„Exact. De asta am făcut mișto de el.”
Ăsta e semnul unei prietenii adevărate, să putem spune
răutăți unul despre celălalt.
Pentru că știm că nu vorbim serios.
Credeți că dacă aș fi căzut eu de pe scenă,
Martin n-ar fi făcut glume?
Sigur ar fi făcut glume.
Ar fi zis: „L-am văzut pe Pufosul sărind ca mingea.”
Ca să nu mai zic că sigur ajung la știri.
Dacă pic în seara asta de pe scenă, într-o oră apare o dubă în față.
„Suntem în direct, la Hard Rock Hotel and Casino,
unde cred autoritățile că Pufosul a pierdut controlul.
Tom e în sală și ne poate oferi mai multe detalii.
Așa e, Jim, sunt aici, la Hard Rock Hotel and Casino,
în interiorul localului unde se pare că a plonjat Pufosul.
Încă nu știm sigur ce s-a întâmplat aici.
Am luat un interviu autorităților locale și iată ce au spus:
Măi să fie!
Nu e încă sigur dacă au avut probleme cu scena.
Am vorbit cu paza. Au avut ceva de spus.
Am văzut tot.
Fluffy a căzut rău de tot.
Doar la un concert Taylor Swift am văzut atâția albi să plângă.
A fost rău.
A fost rău. Și în Miami. Glumești?
A rănit mai mulți cubanezi decât Castro.”
Așa ești anulat.
Asta încerc să subliniez.
Am apărut recent la știri.
Fără să dezvălui prea mult,
va apărea în curând un episod din Family Feud
și joc în el.
Da.
E un episod cu vedete. Suntem eu și familia mea
contra lui Fat Joe
și familia lui.
Suntem Pufosul contra lui Fat Joe.
Se pare că producătorii au simțul umorului.
Am adus cu avionul niște rude de pe Coasta de Est,
să apară în emisiune.
Emisiunea a ieșit bine. Veți afla mai târziu cine a câștigat.
Uite ce-i!
A doua zi, sora mea, una din persoanele care au venit,
nu mai fusese în California de o veșnicie
și a zis: „Putem merge la Disneyland?”
Am zis: „Sigur, mergem.”
I-am dus pe ea și soțul ei, Gordy, la Disneyland.
Ne-am dat în niște chestii și, să fie clar,
nu asta a apărut la știri.
Când am zis aseară, a zis unul: „A încăput”.
Nu!
Ce oameni, nu? Da!
Ne-am urcat în traseul Cars, la California Adventure.
La jumătatea traseului, mi s-a oprit mașinuța pe șine.
Soră-mea s-a uitat la mine. „E normal să fie așa?”
„Nu, a mers plata. Ar trebui să ne ducă până la capăt.
Am plătit. Ar trebui să meargă.”
Celor de la Disney le-a luat 20 de minute să vină după noi
și să ne scoată.
Am stat 20 de minute afară, în soare.
Nu mă deranja, eu sunt oacheș.
Pot sta la soare 20 de minute.
Sora mea e de două ori mai brunetă ca mine.
E ca un apaș.
Ca un atzec.
Soțul ei, pe de altă parte, e din Minnesota.
Era să moară.
„Nu știi?”
Cât stăteam în mașină,
așteptându-i pe cei de la Disney să ne scoată,
oamenii care stau la coadă și-au dat seama că nu se mai pot da.
Din mașinuță, se vedea coada.
Lumea vedea mașinuța blocată
și apoi au văzut
cine era în mașinuță.
Au răsărit telefoanele mobile.
Până să plecăm de la Disney,
TMZ făcuse deja un reportaj. Îl puteți căuta pe Google.
Până să ieșim din parc, TMZ relatase deja.
„Pufosul s-a blocat pe autostrada Disney.”
Mi s-a părut drăguț, o prostie.
Mi s-a părut amuzant, în regulă.
Până am citit comentariile.
Unii dintre voi...
sunteți măgari.
O doamnă a scris: „Dacă ești înalt cât să te dai
nu ești și mic cât să încapi.”
Un tip a scris:
„A obosit mașinuța.”
Altul a scris: „Ești mexican. N-o puteai repara?”
Și era Martin, da.
Oricum, deci...
Înainte de asta, am ajuns la știrile globale.
Poate vă amintiți unii.
Eu și băieții am avut parte de o aterizare de urgență.
Închiriasem un avion privat,
pentru că primisem banii pentru ultimul meu spectacol cu Netflix
și mă simțeam ca în al nouălea cer.
De fapt, cădeam din el.
În 27 de ani de comedie n-am avut parte de asemenea turbulențe.
Cele mai nasoale din viața mea.
La un moment dat, avionul a făcut așa.
Eu am făcut așa.
Cel mai rău a fost când mi-am văzut câinii plecând de pe scaun.
Din fericire, am aterizat cu bine.
Nu asta a apărut la știri.
A apărut la știri că, la aterizare,
avionul a aterizat, apoi a derapat de pe pistă
vreo 200 de metri și am ajuns pe un câmp.
Un câmp.
Un câmp!
Vă vine să credeți?
Oricât de mult muncesc...
să combat stereotipurile,
niște mexicani au ajuns pe câmp. Fix așa.
Așa a relatat TMZ. „Mexicani găsiți pe câmp.”
În filme, piloții sunt mereu primii care află
când e o problemă.
Iar în filme, piloții au amabilitatea
să le spună pasagerilor.
Le place să se audă vorbind. Iau microfonul,
„Sunt căpitanul dvs.
Vom avea parte de ceva turbulențe.
Puneți-vă centurile și vom fi bine.”
Știi? Dacă te cam zguduie,
„Sunt căpitanul.
Cineva a mâncat mâncare mexicană,
așa că ne cam zguduim.
Am mâncat fast-food.
Vă reamintim să țineți centura pusă.
S-ar putea, un pic... Așa. Doar puțin.
Revin imediat.”
Dacă ne prăbușim: „Pregătiți-vă de impact!
Țineți-vă bine! Ne apropiem rapid.”
Pilotul nostru,
nimic.
Pilotul nostru n-a spus nimic până ne-am oprit complet.
Poate un minut mai târziu,
ușa cabinei s-a deschis și a scos capul:
„Sunteți bine?”
Eram...
„Câinele meu e într-un suport de pahar. Nu-s bine.”
A fost o situație înfricoșătoare,
dar chiar dacă am avut parte de o aterizare de urgență
și am crezut că o să murim,
sunt recunoscător pentru experiență.
Dacă mă credeți.
Sunt recunoscător pentru că mi-a amintit cât de valoroasă e viața
și ce repede se pot schimba lucrurile.
Uneori, avem nevoie de un memento,
trebuie să ne zguduim puțin, să ne amintim
„Doamne, e special.”
E important. Bucură-te! Distrează-te!
În restul zilei după aterizare,
nimeni nu-mi putea spune nimic
ca să strice ce bine mă simțeam să respir și să fiu în viață.
Nimic.
De aceea sunt recunoscător pentru clipele de impas.
Clipele de impas sunt de fapt un lucru bun.
Ne trebuie echilibru în viață. Trebuie să ai experiențe rele,
pentru a le aprecia cu adevărat pe cele bune.
Nu toate zilele pot fi la fel.
Trebuie să ai o cale să...
Nu mă înțelegeți greșit,
uneori sunt prea multe zile proaste la rând. E nasol.
Asta am pățit și eu.
După ce era să mor, m-am dus acasă
ca să aflu că mi-a spart cineva casa.
Da.
Glumești?
De asta am supraviețuit? Să văd așa ceva?
Aflați abia acum doar deoarece
detectivul care lucrează la caz
mi-a spus că n-am voie să vorbesc despre asta.
În California.
Dacă cei care mi-au spart casa sunt aici în seara asta, bravo!
Bravo! Au de ce să fie mândri.
Mi-au spart casa și, desigur, întrebarea numărul unu este:
Ce ți-au luat din casă?
De luat, mi-au luat liniștea.
Apoi, nu m-am mai simțit în siguranță acolo.
Dar dacă trebuie să știți,
am făcut totul ca să previn o spargere.
În primul rând, este un cartier bun.
Aveam o alarmă. Aveam două camere.
Aveam gard în jurul proprietății.
Credeam că e de ajuns.
Am filmări cu întregul jaf.
În 4K.
Se vede excelent.
I-am văzut pe spărgători, dar nu i-am putut identifica
pentru că purtau măști.
Tot ce vă pot spune despre cei doi spărgători
e că aveau 20 de ani.
Știu că aveau 20 de ani
pentru că, după ce au căzut sărind gardul,
nu i-a durut nimic.
Dacă era unul de 35 de ani cu sciatică,
s-ar fi gândit de două ori la gard.
Au sărit gardul, s-au dus în curte,
au spart geamul și au intrat prin bucătărie.
Mi-au distrus casa.
Au deschis toate sertarele, dulapurile.
Au aruncat pe jos totul, să scotocească.
Canapele răsturnate, perne aruncate,
fiecare ramă smulsă din perete.
L-am întrebat pe detectiv, „Înțeleg sertarele,
dulapurile, chiar și canapeaua.
Dar cu tablourile ce-au avut?
De ce le-au smuls din perete, dar nu au luat niciunul?
Unele erau artă.”
„Dle Iglesias, trebuie să înțelegeți ceva
despre cei care v-au spart casa.
Nu căutau fotografii sau artă.
De fapt, căutau un seif.”
„Un seif?”
„Da. Un seif.”
„Deseori, în aceste case, oamenii fac o gaură în perete,
montează un seif și acoperă cu un tablou
obiectele de valoare ascunse înăuntru.”
„Un seif?”
„Da, un seif.”
„Dar abia ce m-au plătit.
S-au uitat sub saltea?”
„Ei bine, nu știu.” „Hai să aflăm!”
Intrăm în dormitorul principal. Apuc de marginea patului.
Ridic și zic:
„Ce proști!
Totul e aici.”
Doamne! Tipii ăștia habar n-aveau
că eram mai din ghetou ca ei.
Deci s-au ales doar
cu niște chestii de prin sertare.
Și cam asta a fost.
Au făcut harababură.
Nu s-au ales cu niciun ban.
Vă zic eu cu ce s-au ales.
Mi-au luat armele.
Eu unul
n-am zis niciodată fățiș
că sunt, de fapt, proprietar de arme de foc.
Calmează-te, Florida!
N-am spus deoarece, sincer,
nu e treaba altora.
Bine?
Totuși, are legătură cu ce vă voi povesti.
Am arme de puțin timp.
Am devenit proprietar de arme în 2020.
Da, când eram în mijlocul...
Dimineața, la știri, nu știam ce se va întâmpla,
și a început să pară iresponsabil,
să nu mă pregătesc pentru cel mai rău caz.
În fiecare dimineață, la știri,
părea că ne îndreptăm spre Noaptea Judecății.
Unii râdeți, dar gândiți-vă
că ar fi durat mai puțin să ne curețe.
Da, să ne curețe.
Așa ar fi trebuit să ne trezească. Măcar pentru divertisment.
„Mulțumim pentru participarea la pandemie.
Ora locală e 7:45.”
Am decis să-mi iau armă de foc, de frică.
N-am o problemă să admit că mi-era frică.
Mi-a fost frică. Nu știam ce se va întâmpla.
Era pentru protecție.
Eu nu vânez.
Nu vreau să vânez. Nu e nevoie. Știu unde sunt trei Chick-fil-A.
Sunt bine.
Nu ies în weekenduri.
Trage!
Nu există...
Încă am un Nintendo. N-am nevoie de așa ceva.
Frica e singurul motiv pentru care am decis să cumpăr o armă.
Am mers la un magazin de articole sportive,
de lângă casa mea.
Am intrat și era plin de oameni
care nu erau genul să cumpere arme, dar se simțeau ca mine.
Erau speriați, pe bună dreptate.
Am tot auzit aceeași conversație.
Am tot auzit asta:
„Aș prefera să am o armă și să nu am nevoie de ea
decât să am nevoie de ea și să nu o am.”
Și nu-mi pasă de unde ești, dar are sens asta.
Nu voiam să las politica să-mi afecteze siguranța personală.
Deci, apoi...
M-am dus la coadă. Am primit un bon cu un număr,
ca la înmatriculări sau la măcelărie.
Ca la măcelărie.
La bodegă. Numărul cinci!
Am stat la coadă.
Am stat la coadă 45 de minute.
Ajung în față și apare un tip la tejghea.
„Cu ce te pot ajuta, fiule?”
„Păi...”
Apropo, v-am auzit pe unii chicotind.
Ca să fie clar, nu spun că toți oamenii
care vând arme...
Vorbesc așa.
Dar îl chema Jim.
Jim a zis: „Cu ce te pot ajuta, fiule?”
„Am venit să-mi cumpăr prima mea armă de foc.”
„Ai venit unde trebuie. Știi ce vrei?
Să te ajut?”
„De fapt, am avut timp să mă uit la ce aveți
și cred că am găsit ceva pentru mine.”
„Bine, arată-mi!”
„Ăsta din vitrină.” „Ăsta?” „Da, de aici.”
„Ăsta. Cel de aici, din față.”
„Ăsta?” „Nu. Ăsta.”
„Ăsta?” „Nu. Nu ăla.” „Ăsta?” „Nu. Cel din față.”
„Cu etichetă. Pe care scrie doi-doi.”
„Ați zis armei ăleia
un doi-doi?”
„Da!”
„Ce?
Jim, da?
Nu te uita de parcă-s nebun! Așa scrie acolo.
Aici, în față, scrie doi-doi.”
„De calibrul 22, adică?”
„Da, cred. Ce mi-e doi-doi, ce mi-e 22.”
„Fiule, să știi că e o mare diferență
între doi-doi și calibrul 22.
Dar suntem în California, deci cum vrei tu.
Bine?
Ai vreun motiv pentru care ai ales un doi-doi?”
„Aveți o panoplie impresionantă aici.
Recunosc multe din filme. E cam mult pentru mine.
Sunt foarte simplu.
Pistolul pare ușor de manevrat.
E mic și pare ușor.
Și e la reduceri.
Știi ce vreau să spun? Haide! O armă e o armă, nu?”
„Nu chiar.”
„Nu e o alegere bună?”
„Vrei părerea mea, sau vrei să cumperi ceva și gata?”
„Nu, spune-mi dacă fac o greșeală!
E bun sau rău un revolver de calibrul 22?”
„Fiule, după părerea mea, mai degrabă să-l gâdili,
în ceea ce mă privește.
Nu vei face decât să agravezi situația.
O să-l enervezi, asta încerc să-ți spun.”
„Jim, uite cum gândesc eu.
Eu voiam să folosesc pistolul
mai degrabă ca descurajare.
Dacă cineva intră în casă, o să vadă un mexican chel
și înarmat, se va gândi de două ori
și va jefui vecinii, în schimb.”
„Fiule, dacă cineva îți sparge casa și este înarmat,
va ști că ai un pistol de .22.
Îți spun ce se va întâmpla. Ți-l vor lua
și te vor bate măr cu el. Da?
Și bătaia luată cu un .22
doare mai rău ca gloanțele dintr-un .22.
Asta e sigur.
Ascultă, nu te cunosc, dar cred că știu situația ta
și corectează-mă dacă greșesc. Vrei să-ți protejezi casa?”
„Da.” „Familia ta?” „Da.”
„Obiectele de valoare?”
„Da.” „Bine, urmează-mă!
Am exact ce-ți trebuie.
Bine?
Vezi ăsta? Poți începe cu cel de 9 mm.
Bine?
O armă de 9 mm e una solidă.
Cu două gloanțe în piept, sigur l-ai aranjat.
Totuși, aici am niște muniție militară specială.
Am niște gloanțe.
Cu împrăștiere.
Da, așa îi spuneam fostei mele.
Și ea era destul de explozivă.
M-am mutat în California să nu mă găsească.
Când iese din armă, glontele ăsta
se desface.
La impact, lasă o gaură cam așa de mare.”
Și eu, ca prostul,
întreb: „Și supraviețuiesc oamenii?”
„Să supraviețuiască?
Să supraviețuiască?
Nu vrei așa ceva.
Îi vrei morți ca puiul prăjit în ceea ce mă privește.”
Zic: „Nu vreau să moară nimeni.”
„Nu vrei să moară nimeni?
Ați auzit, oameni buni?
L-ați auzit? Nu vrea să moară nimeni.
Da. Știți cu cine a votat.
Uite ce e, Doi-doi, ești tare stresant.
Vreau să te ajut, dar trebuie să vrei și tu, așa că ascultă!
Voi face tot ce pot ca să treci peste asta.
Îți dau un scenariu.
Ești acasă.
Cineva intră prin efracție.
El e înarmat.
Tu ești înarmat.
I-ai spus deja acestei persoane să pleci sau vei trage
și nu pleacă.
De fapt, face opusul.
Se apropie tot mai mult.
E atât de aproape, că-i vezi albul ochilor.
Individul stă direct în fața ta.
Vă puteți vedea.
El e gata să facă orice trebuie
ca să plece cu ce caută, inclusiv să-ți ia viața.
Întrebarea mea e: Ești gata să faci la fel?
Ești dispus să-ți protejezi familia, casa și bunurile
și, cel mai important, pe tine, în situația asta?
Ce-o să faci?”
„În primul rând...
Ar trebui să vinzi asigurări de viață.
Ți-ai ratat menirea, am simțit asta.
Dacă sunt încolțit așa și n-am de ales,
iar viața mea e în pericol,
te asigur, Jim, îi voi împușca în picior.
Da.”
„Chiar crezi că o să nimerești piciorul, dacă n-ai mai avut armă?”
„Dacă iau muniția ta explozivă, de aproape nimeresc piciorul.
Cu doi pași mai aproape, îl împușc în boașe. Zău!
Trag la bile.
Zău! Nu mai face copii.”
„Bine, nu-mi spune porcoșenii!
Știi ce se întâmplă dacă împuști pe cineva în casa ta
în picior și supraviețuiește?”
„Știu. O să dorm mai bine, știind că n-am luat o viață
și am putut să-mi apăr casa, familia și bunurile.
Asta se va întâmpla.”
„E clar că ești fan Disney.
Ăsta e cel mai mare basm pe care l-am auzit vreodată.
Te-aș întreba dacă știi, dar e clar că nu știi.”
N-am să pierd timpul cu eforturi inutile.
Îți zic pe șleau.
Dacă împuști pe cineva în casa ta și supraviețuiește,
se pot întoarce să te dea în judecată.
Așa e. Și uite care-i șpilul:
O să câștige.
Zău! O să câștige.
Nu doar că vor lua ce căutau
când ți-au spart casa, dar la final
le vei plăti despăgubiri grase.
Ce ai de spus despre asta?”
Zic: „Îl omor pe afurisit!”
S-a entuziasmat.
„Așa da!”
Am aflat ceva în ziua aia.
Am aflat că vânzătorii de arme seamănă cu cei care vând mașini folosite.
Se joacă cu emoțiile tale, îți oferă mai mult decât îți trebuie
și te fac să cumperi lucruri de care n-ai nevoie.
Știa că mi-e frică, pentru că mi-o tot spunea.
„Știu că ți-e frică.
Ți-e frică. Ai temeri. Ești îngrijorat. Te temi.”
Zicea că mă tem și mai scotea ceva pe tejghea.
Așa de bine m-a îmbrobodit, că la final
aveam patru puști,
patru pistoale,
și o cutie de muniție explozivă.
I-am auzit pe unii aplaudând și de ce?
E exagerat.
Am doar două mâini.
Vezi, simt din nou,
chiar dacă mi-au spart casa,
sunt recunoscător
că nu eram acolo și aveam câinii cu mine.
Nici eu, nici câinii mei nu putem fi înlocuiți.
Însă bunurile, da.
Totuși, să fi fost acasă, aș fi făcut orice ar fi fost necesar.
Asta e diferența. În situația asta, sunt două tipuri de oameni.
Cei ca mine, aveau armele, s-au bucurat că nu erau acolo,
dar dacă erau acolo, ar fi făcut ceva în privința asta.
Să fi fost în pat și să fi auzit...
Aș fi sărit.
Mi-aș fi luat arma.
Aș fi fugit în sufragerie fără cămașă și cu o șosetă.
Aș fi confruntat persoana.
„Stai!”
Și la ce baftă am...
„Pufosul”?
„Am zis să stai pe loc!”
„Ești amuzant, frate.”
„Ești amuzant.” „La pământ!”
„Nu mă face să trag!”
„Hei, Beto, vino aici! N-o să ghicești a cui e casa asta.”
Celălalt intră.
„Salut!
Am crescut privindu-te.”
Mai urma să dau autografe pe chestiile pe care voiau să le fure.
Cum am spus, în situația asta, sunt două feluri de oameni.
Cei ca mine, care au armele, muniția.
Se bucură că nu erau acasă, dar dacă erau, ar fi făcut ceva în privința asta.
Ceilalți oameni sunt genul de oameni care abia așteaptă
să apară o ocazie.
Bine. Sunteți aici.
Genul de oameni care abia așteaptă ocazia
să înfrunte un intrus,
știind că au mai multe arme și muniție decât ei
și sunt pregătiți de luptă.
Genul de oameni care stau acasă noaptea, în sufragerie, pe întuneric,
cu arma în mână.
Lasă ușa descuiată, ca să fie mai ușor.
Oamenii ca ei au mereu un prieten fie vizavi, fie în alt cartier.
„Acolo, la tine, cum e?”
„Aici e liniște. Dar la tine?”
„Da. Liber. Recepționat.”
Această situație,
spargerea, m-a traumatizat.
N-am putut reveni acasă. Nu mă simțeam în siguranță.
Suntem doar eu și doi chihuahua.
Da, atât.
Nu mai sunt cu mama fiului meu, iar el locuiește cu maică-sa.
Deci...
I-am spus fiului meu, Frankie, despre spargere,
și imediat, a zis:
„Au noroc că n-am fost acolo.”
Zic: „Calmează-te, John Wick!
Te-ar fi răpit. Aș fi plătit dublu ca să te recuperez.”
Nu m-am putut întoarce să locuiesc acolo.
Sunt singur.
Așa că am scos casa la vânzare.
N-am putut.
Și era o casă mare și frumoasă, la care ați contribuit. Mulțumesc!
Era frumoasă.
Foarte frumoasă.
Patru băi.
Patru băi. Da.
Un penis.
Nici dacă alergam nu puteam...
Am scos casa la vânzare și iată dilema cu care m-am confruntat.
Am scos-o la vânzare înainte să am o locuință nouă.
Mi-am zis că eu călătoresc mereu cu autocarul, avionul,
la hotel. Sunt mereu plecat.
Încercam să anticipez. Când am cumpărat casa,
era pe piață de aproape doi ani.
Am crezut că am timp.
Dar s-a vândut imediat.
Erau doi care licitau pentru casă în același timp
și tot creșteau prețul.
Unul dintre cei care voiau s-o ia
voia toată mobila mea.
Agentul imobiliar zice: „Gabriel, e o nebunie.
Ăștia licitează pentru casa ta
și vor să-ți dea mult mai mult decât ceri tu.
Unul dintre ei vrea să-ți dea 100.000 de dolari în plus
pentru toată mobila ta.
Îți sugerez să accepți.”
Și așa am făcut. Am vândut casa cu tot ce era în ea, mai puțin salteaua.
Totul.
Problema e
că nu am casă.
Nu am unde locui, deci, practic, sunt...
Nu am adăpost. Nu-mi pasă.
Am să-o spun.
Am s-o spun.
Doar n-o să zic că-s nedomiciliat.
Nu mă pot anula.
Ce vor face? Îmi vor lua casa? Nu am.
În fine.
Dar nu, acum, la 47 de ani,
n-am nevoie de alte lucruri.
Mă bucur că am lucruri, dar nu am nevoie de ele.
Mai mult decât orice, îmi doresc să am relații mai bune.
Prietenii mai bune, oameni mai buni în viața mea,
asta vreau cel mai mult.
Am anunțat în ultimul meu spectacol de pe stadionul Dodger
că nu mai eram într-o relație
și mi s-a părut cel mai bun loc să anunț asta.
Eu mereu am fost foarte deschis. Spectacolul meu e viața mea.
Lumea tot întreba de ea. Am crezut că e cel mai bun loc să anunț.
Știți ce se întâmplă
când le spui celor 50.000 de oameni de pe un stadion că ești singur
și Netflix difuzează asta în toată lumea?
Am primit mii de oferte
pentru sediul Pufosului.
Da.
Exact, Netflix. Pufosul se destrăbălează.
A fost incredibil, a fost palpitant, a fost copleșitor
și a fost înfricoșător pentru că nu știam ce vor.
De când am anunțat că sunt singur,
am ieșit la câteva întâlniri.
Da.
Nu vreau să spun câte, pentru că nu vreau să mă judecați,
„Fluffy e târfă.
E destrăbălat.
E ca Moșul, cu multe spiridușe.”
Tot vreau să ies. Vreau să mă distrez, să dezvolt relații,
dar, din păcate, n-am încredere în oameni. Mi-e frică.
Pot întâlni oameni foarte ușor, dar apoi aflu ce pun la cale,
și e nasol.
Îmi păzesc inima acum.
E bine păzită.
Am ziduri peste ziduri.
Sunt singurul mexican căruia îi plac zidurile.
Continuând, vă pot spune
că nu vreau să fiu într-o altă relație.
De fapt, mă simt bine.
Tot vreau să ies, dar nu vreau să fiu într-o relație serioasă.
Chiar nu vreau.
De ce huiduiți?
Faptul că sunt sincer
că nu-mi doresc o relație,
cred că este relevant.
Pot minți cu ușurință.
Să cunosc pe cineva, să spun că suntem un cuplu
și să ieșim.
Dar înseamnă ceva dacă nu se schimbă comportamentul?
Sunt direct și sincer.
Tot ce vreau...
Cel care m-a huiduit că am zis că nu vreau o relație.
Ridică mâna ca să pot... Bine, ești faimos, deci...
- Cum te cheamă? - Dustin.
- Justin? - Dustin.
Bine, Dustin.
Scuze pentru... „Dustin!”
„Ușurel!” Da.
Da, nu? America.
Bine, Dustin.
Dacă nu vreau să fiu într-o relație tradițională
e un lucru cinstit, pentru că îți pot spune
că nu vreau să fiu într-o situație unde sunt obligat să particip
la lucruri care nu mă fac să mă simt ca un om bun.
La 47 de ani, m-am săturat să mă cert,
să țip, să mă simt vinovat, obligat,
să nu mai zâmbesc.
Nu, mersi!
Dar tot vreau să ies.
Vreau să fiu sincer, deschis.
Vreau doar să am cu cine mânca, Dustin.
Să beau ceva.
Să merg la un film.
Și să mă giugiulesc.
Așa e.
Nu-i musai să fie aceeași persoană.
Tot ce spun e că uneori e nevoie de un efort colectiv.
Dustin, mi-ar plăcea să-i spun unei femei: „Mergem la un film?”
„Da, hai!” Și să mergem.
După film, „Cum a fost?”
„Mi-a plăcut.” „Da?”
„Ai vrea să mai vezi un film?”
„Sigur. Când?”
„Săptămâna viitoare?” „Da.” „Ținem legătura. Pe săptămâna viitoare!
O să fie tare. Ne plac comediile romantice.
Ne plac filmele de groază.
O să meargă. Îmi place. Am nevoie de asta. Abia aștept!”
„Plec.” Apoi, ea se poartă ciudat.
„Stai! Pleci? Credeam că merge bine.”
„Merge bine. Facem mai multe săptămâna viitoare, când ne revedem.”
„Dar care-i graba? Unde te duci?”
„O sun pe cea cu giugiulitul. De ce?”
„Cum adică?” „Nu-ți face griji, am rezolvat.
Tu ești cea cu filmele. Stai pe banda ta!
Ăștia suntem noi. Ne e bine. Tu ești fata cu filmele.”
Dustin.
Ei nu i-am spus.
Dar o să-ți spun ție.
Când vine vorba de giugiulit,
și asta e o nebunie pentru că am fost mereu într-o relație
și n-aș fi putut fi atât de sincer, dar acum că sunt singur,
astea sunt aromele Pufosului.
Când vine vorba de giugiulit, asta vreau.
Vreau o femeie.
O femeie.
Cu setările originale din fabrică.
Femeia asta trebuie să-mi fie egală sau mai mare
ca dimensiuni.
Trebuie să fie plinuță.
Prefer o fată plinuță.
Vreau o fată plinuță.
Da!
Așa putem fi amândoi de acord cu temperatura termostatului.
Și doar plinuțele știu despre ce vorbesc.
Fiind plinuț, mi-e mereu cald.
Căldura îmi afectează starea.
Când mi-e cald, Dustin, devin irascibil, nervos.
Ca să mă simt confortabil, setez temperatura la 20 de grade.
Bine?
Da.
Și doar o plinuță poate aprecia asta.
Femeile slabe, nu prea.
Și sunt sătul de femei dezamăgitoare, slabe și reci.
Femeile slabe și reci sunt rele.
Sunt rele. Nu vor să fie 20 de grade în cameră.
Nu, vor 23, 24, 25.
Mă omori! Nu!
Nu pot să le fac asta.
Nu le pot ține la 20 de grade. Devin agresive.
Sunt rele. „Vai! Care-i problema ta?
E prea frig.”
Mănâncă ceva!
M-am săturat să transpir.
Dar, da.
Oricum, Dustin, îmi cer scuze. Nu încercam să țin un Ted Talk.
Nu vreau să te gândești că nu cred în dragoste.
Cred, și oricine poate reuși,
îi felicit.
Am cunoscut multe cupluri.
Am cunoscut cupluri de 20 de ani,
de 30, 40 de ani,
cupluri de 50 de ani.
Unul de 55.
Da.
Eu le zic unicorni.
Să vă zic de ce.
Eram în Savannah, Georgia.
Și tocmai terminasem de filmat al doilea film Magic Mike.
Acum...
Da, știu. Pentru cei care nu știu,
am jucat în Magic Mike.
Da.
Știu. Am fost singurul care nu s-a dezbrăcat.
Să ne reamintim, era Magic Mike, nu Tragic Mike.
Eram singurul care nu s-a dezbrăcat.
După film, după ce am terminat,
managerul meu, Joe, zice: „Felicitări pentru încă un proiect!
Te scot în oraș, la o friptură.”
Am zis să mergem.
M-a dus la un restaurant numit Ruth's Chris Steak House.
Un lanț foarte popular în toată țara.
Mergem acolo, ne așezăm,
și vine un chelner foarte entuziast.
„Băieți, ce se întâmplă? Sărbătorim ceva azi?”
„De fapt, da.”
„Ghici ce? Nu sunteți singurii.
Vedeți cuplul de acolo?
Cuplul acela împlinește azi 55 de ani de căsnicie.”
Am fost uluiți.
Ne-am uitat.
„Cum de nu vorbesc?” zic eu.
„Mă întreb același lucru,
dar domnul a subliniat că fac 55 de ani. Mi se pare impresionant.”
„Chiar e”, zic eu.
Se duce să ne aducă niște suc și niște pâine.
Și îi spun managerului meu: „Auzi? Mă duc să salut rapid cuplul ăla.”
„Vezi să nu ne dea afară!” „Bine.”
„Nu face ca data trecută!” „Nu va fi ca data trecută.”
Mă ridic, împing scaunul și mă duc la cuplu.
Înțelegeam cât de importantă era seara aceea pentru ei.
Știam exact cât a durat să ajungă acolo,
și nu încercam să stric asta.
Dar aveam întrebări.
Și cei doi erau, evident, experți în domeniu.
M-am apropiat de masă cât mai politicos.
„Mă scuzați că vă întrerup!
Am auzit că sărbătoriți
55 de ani de căsnicie.
Iar bărbatul era tare bucuros că mai știe cineva asta. Era încântat.
Zice...
„Așa e, fiule.
Acum 55 de ani,
această doamnă drăguță care stă lângă mine
mi-a spus da, și de atunci suntem împreună.”
„Ce frumos! Pot să vă întreb ceva?”
„Absolut.”
„Cum de nu discutați?”
„Vrea să știe de ce nu... Râzi, la naiba!
Când sunteți împreună de atâta timp ca noi doi,
ați văzut destule.
Avem copii,
nepoți
și strănepoți.
Am călătorit în această lume mare de multe ori.
Suntem veterani amândoi.
Am văzut ce e mai bun în oameni
și, din păcate, când trăiești cât noi,
vezi și ce-i mai rău la oameni.”
Am avut orice fel de conversație
posibilă...
cel puțin de două ori,
și, după 55 de ani de căsnicie,
doar încercăm să ne bucurăm de compania celuilalt,
chiar dacă în tăcere.”
Am spus:
„Chiar ați avut orice fel de conversație?”
Cred că l-am iritat. Zicea:
„Uită-te la mine!
Uită-te la mine!
Am luptat.
Nimic nu mă poate tulbura.
Nimic nu mă mai poate surprinde.”
„Zău?”
Fac un pas spre ei și-mi ridic cămașa.
Apoi plec.
Știți ce s-a întâmplat apoi?
Au început să vorbească!
Le-am făcut cel mai tare dar pe care nu-l vor admite.
Ceva nou, ceva spontan, ceva scandalos,
ceva ce niciunul dintre ei n-a mai văzut.
Le-am dat o poveste nouă.
Vă asigur
de acum, în fiecare an, vor vorbi
despre ce s-a întâmplat la cei 55.
„Ține minte, dragă, când ne-a arătat pieptul samoanul ăla?”
Da.
Pentru că dăruiesc.
Îmi amintesc că acum mulți ani,
înainte să existe un loc ca ăsta,
singurul loc de aici pentru comedianți să facă spectacole
era la un club de comedie chiar lângă,
care făcea parte din structura inițială a cazinoului.
Era un club numit Improv. Face parte dintr-un lanț.
Înainte cu mulți ani de toate astea,
eu, Martin, amicul meu Alfred,
țineam spectacole acolo.
Prima oară când am avut spectacol acolo,
nu eram celebru.
Nu eram recunoscut ca artist.
Profit de acest moment pentru a mulțumi
cuiva care a fost de mare ajutor,
un tip pe nume DJ Laz.
Așa e, oameni buni, Pimp Wit Da Limp.
Da, Papá. Da!
„Sunt eu, DJ Laz.” Îl iubesc, e grozav.
Dar da, merge în cercuri.
Merge în cerc. E de treabă.
DJ Laz a fost printre primii
care mi-a permis să apar dimineața, la radio, cu el
și mi-a promovat spectacolele.
Nu numai că mă primea la el să-mi promovez spectacolele,
venea la spectacolele mele și aducea oameni,
le privea și râdea.
Poate face un milion de chestii în Miami, dar alegea să mă vadă pe mine.
A doua zi, „Papá, vino cu mine la radio! Vom vorbi despre spectacolul tău.”
An de an, m-a ajutat să-mi vând spectacolele.
Deci, Laz,
știu că te uiți. Mulțumesc!
E o parte din tine.
Mulțumesc mult!
Mulțumesc!
Dar au trecut mulți ani.
La început,
prima mea dată la clubul de comedie,
cel de vizavi, care nu mai e,
vorbeam cu agentul de marketing.
Era demult. Nu existau rețele de socializare.
Nu exista TikTok, Twitter, Facebook, nimic.
Te puteai promova pe atunci
doar dimineața la radio, la știrile de dimineață,
să scrie cineva despre tine în ziar. Mai știți ce-s alea?
Da. Și apoi, desigur, din om în om, cum e cel mai bine.
Aveau afișe la clubul de comedie.
Tipul de la marketing zice: „Gabriel!
Ajută-mă să te-ajut să ne-ajuți!
Vrem să vindem bilete. Cum vrei să fii promovat?”
Zic: „Păi...”
Nu uitați, era demult.
„Uite cum vreau să mă promovez.
Folosește o poză.
Sub poză, pune-mi numele, Gabriel Iglesias.
Era demult, încă nu mi se zicea Pufosul.
Jos, scrie: «Cel de la Comedy Central»”,
pentru că, pe atunci, doar de acolo mă știau.
Tipul de marketing zice „Ei bine, mă gândeam să pun
«Gabriel Iglesias și ai săi amigos?»
„Amigos?
De ce amigos?
Fiindcă am și alți mexicani cu mine?
Și s-a uitat la mine „Bine. Ai priceput.”
„Nu-mi place. Ce-are dacă punem «Gabriel Iglesias și prietenii săi»?”
„Vrem să adăugăm câteva cuvinte sonore,
să știe comunitatea ce fel de spectacol e.”
„Ce fel de spectacol e?” „E un spectacol special.”
„Nu mă simt special.”
„Gabriel, ascultă-mă! Ce zici de o marți cu taco?”
„Nu-mi place.”
„Ce zici de o seară de salsa?”
„Seară de salsa?”
„De dans, sau chipsuri și guacamole?
Oricare ar fi, nu-mi place.”
Nu-mi venea să cred ce discutăm
și voiam să mă supăr.
Voiam să mă iau de el,
pentru că voia să mă simt inferior.
Dar n-am făcut-o. Știam că dacă mă iau de ei,
aș fi considerat dificil.
Aș fi considerat problematic
și nu mi s-ar fi dat ocazia să revin.
Când lumea mă întreabă, „De ce crezi că ai succes?”
Desigur, talentul, să vii și să muncești.
Dar sacrificiul e deseori omis.
A trebuit să sacrific ceva în ziua aia,
și mulți cred că știu ce înseamnă sacrificiul
dar, sincer, până trebuie să faci unul, nu știi.
A trebuit să-mi sacrific mândria.
Oricât mi-aș fi dorit să mă iau de el,
știam că, dacă o fac, m-aș sabota singur.
Știam că, dacă vedeau ce puteam face pe scenă,
ar trebui să mă aducă înapoi și ar trebui să mă trateze altfel.
Oricât m-a durut, oricât de nasol a fost,
am acceptat acea marți cu taco.
Pentru mine, a fost supărător.
Mă întrebam dacă toți noii comedianți pățesc asta,
sau doar eu?
Mă rodea gândul.
Trebuia să aflu.
Nu puteam să caut pe telefon, pe Google, n-aveam opțiunea asta pe atunci.
M-am dus la ușa din față a clubului,
unde era un coș de gunoi, cu pliante în el.
Am luat pliantul și m-am uitat la el.
Pliantul avea lista viitoarelor spectacole de comedie.
Și m-am supărat când l-am văzut
pentru că erau doar poze, nume și mențiuni TV.
Fără nume ridicole, fără seri tematice, fără picanterii sau alte prostii.
Doar comedie.
Am zis: „Mie de ce-mi pun marțea cu taco în cârcă?
Ia să caut eu alt comediant,
un pic mai apropiat de stilul meu.”
Dacă înțelegeți ce spun.
Singurul comediant pe care l-am găsit
era un bărbat pe nume George Lopez.
Promovarea lui George conținea doar poza, numele
și „De la televiziunea ABC”.
Atât.
Nu scria „Îi place să călărească un măgar, George Lopez,”
„Mănâncă un burrito cu ambele mâini, George Lopez”,
„Am sărit peste zid, e George Lopez.” Nu.
„De ce-mi fac asta?”
Am vrut să văd cum sunt promovați comedianții negri.
Cu comedianții negri,
era același lucru.
O poză, un nume și atât.
Doar dacă nu era un spectacol care avea mai mulți comedianți de culoare
pentru că dacă aveau un spectacol cu trei sau mai mulți negri,
îi dădeau un nume atractiv.
Îi ziceau Seara urbană
sau Seara Apollo sau Seara de comedie Def Jam,
Seara comediei BET, Seara de comedie neagră
Cam până acolo se duceau.
Nu treceau mai departe, ca la mine.
Da, nu aveau o zi de luni cu margarita, marți cu taco,
miercuri cu spinarea udă, joi cu tortilla,
vineri cu fiesta sau Sabado Gigante. Nu.
Celor de culoare nu le făceau așa. Glumești?
N-o să vezi o zi de luni cu lichior de malț,
marțea cu Tupac, miercurea cu pepene
sau joia cu Thong, Thong, Thong,
o vineri cu pui prăjit o sâmbătă cu Sookie-Sookie
sau o duminică cu plesnit fufe.
Și sigur albii nu pățeau asta.
O să zic poanta.
Știți de ce vă puteți distra, fără să vă simțiți amenințați
de ce voi spune?
Pentru că, după cum am spus mai devreme,
eu am venit să vă distrez, n-am venit să jignesc.
Am venit să râd de toată lumea, începând cu mine.
În plus,
nu se va întâmpla.
N-o să vezi lunea cu Monster Truck, marțea cu rulote,
miercurea cu amărâți albi, joia cu scos sora în oraș.
„Nu, Pufosule! Tocmai ai întrecut măsura.
Numele meu e Dustin și nu-mi place așa ceva.
Sunt din Davie, fir-ar să fie!”
Data viitoare, taci!
Deci...
Vorbeam cu Martin în culise, înainte să ies,
și zice: „Ai să povestești despre serile tematice
care aveau loc la Improv?”
Zic: „Da, Martin, cred că ar trebui
să spun povestea despre serile tematice.”
Zice: „Pot să-ți zic ceva despre serile alea?”
„Spune-mi, Martin!”
„Îți dai seama că în toți anii în care te-am auzit spunând povestea asta
despre ce s-a întâmplat la club,
înțelegi că n-ai terminat
niciodată săptămâna?”
„Martin, știi de ce, nu?
E regula comediei.
Termini când se râde cel mai bine.
La poanta cu joi se râdea mai bine, deci acolo mă opresc.”
Martin zice „Știu,
dar le răpești albilor săptămâna.”
Nu m-am gândit la asta.
Vineri cu Fox News.
Sâmbăta cu atacul Capitoliului.
Duminica în care te scuzi!
Încă ne distrăm?
Despre asta vorbesc.
Oamenii râd, nu se supără,
nu reacționează urât.
Celor cinci oameni
care n-a mai auzit de mine, asta e pentru voi.
M-au tras pe dreapta, la două minute după ce ieșisem dintr-o gogoșărie.
Am virat la stânga în loc de dreapta,
dar nu eram atent, pentru că aveam o cutie.
Eram chitit să le mănânc.
Brusc, am virat greșit.
Mai târziu.
Ofițerul nu se grăbea. Am lăsat-o baltă.
Am luat cutia cu gogoși. Am pus-o în poală. Am deschis-o.
Și tocmai când voiam să mănânc,
polițistul ajunge la geam.
„Știi de ce te-am oprit?”
Era prea ușor. Am ridicat cutia. „Pentru că le-ai adulmecat.”
Pufosul!
Probabil vă întrebați de ce am oprit iar spectacolul?
Vă anunț că majoritatea comedianților și-ar fi luat deja
rămas-bun, ar fi plecat acasă, ar fi încasat cecurile Netflix
și ar fi sperat să-i mai sune.
„Te rog, sună-mă, Netflix!” Dar eu nu-s ca majoritatea comedianților.
Așa-i când angajezi un mexican. Ne plac orele suplimentare.
Mulțumesc că încă vă place o glumă veche de peste 20 de ani!
Și eu am crescut privindu-vă.
Am fiori când...
Uitați!
A fost minunat.
Și eu vă iubesc și, serios, mulțumesc!
Mulțumesc!
Sunt fani, dar sunt și momente ca ăsta.
Nu știu alt comediant care are parte de asemenea iubire și loialitate.
Mulțumesc mult!
Încă nu ies de pe scenă, pentru că mai am de zis.
Dar vă mulțumesc!
Mulțumesc!
Când am început să fac stand-up în 1997,
singurele locuri care mă lăsau să urc pe scenă și să fac ce fac eu
erau barurile.
Crâșme, bodegi.
Eu și Martin acolo ne-am cunoscut, acum mulți ani.
Eram la un bar în Montebello, California.
Trebuia să lupți cu publicul.
Pentru că era mult zgomot.
TV-ul era pornit.
Lumea bea, fuma, făcea de toate,
dar nu era atentă.
Trebuia să te remarci rapid, să-i faci să râdă.
Într-o noapte, un comediant mă trage la o parte:
„Puștiule!”
Când m-a făcut puști, m-am supărat.
„Am vârsta legală să beau.”
Aveam 20, 21 de ani. Deși mă credeam adult, nu eram.
Nu eram adult.
M-am supărat că m-a tras la o parte.
„Pot să-ți dau niște sfaturi?” zice.
„Cine se crede tipul ăsta? Sunt mai amuzant decât el”.
Asta credeam, pentru că, la 21 de ani eram un golan.
Chiar eram.
Și așa,
nu știu ce m-a apucat de i-am spus
„Sigur, te ascult.”
Și am stat acolo. A zis: „Ascultă!
Ești foarte plăcut pe scenă, și asta e rar.
O să-ți dau un sfat.
Dacă renunți la înjurături
și scoți poantele deocheate,
cred că vei avea o carieră longevivă.”
Știu că am zis că nu mai înjur și am vorbit de două ori urât.
Practic, de trei ori.
Dar sunt atent. Le număr. Nu înjur mereu.
În plus, suntem într-un cazinou.
Nimeni nu zice: „Vai, la naiba!” când rămâne fără bani.
V-am mai auzit pe unii înjurând. „Când dracului o să înceapă?” V-am auzit.
Sunt gras, nu surd.
V-am auzit, fir-ar să fie!
Oricum,
mi-a dat acest sfat.
Termină cu înjurăturile, scoate poantele deocheate.
Și nu știu de ce l-am ascultat, dar am făcut-o. Avea dreptate.
Dintr-o dată, ocaziile au început să apară.
Am început să fiu chemat la colegii, licee, biserici, târguri.
Și ocazia cea mare,
la cazinouri.
Pe vremuri,
trebuia să fii impecabil ca să apari la un cazinou.
Dar nu mai e cazul.
Dacă poți vinde bilete, nu contează ce faci,
te cheamă.
Dar pe vremuri, erau doar câțiva
care reușeau.
Am avut noroc să fiu unul dintre ei. Îmi amintesc că m-au chemat
la un cazinou numit Morongo din sudul Californiei.
Eram în culise,
cu doamna care mă angajase. Zice: „Fără înjurături, da?”
„Fără înjurături”.
„Fără poante deocheate?” „Fără.”
„Baftă acolo!”
Și eram doar eu. Nu deschidea altcineva numărul.
S-a auzit o voce la difuzor.
„Doamnelor și domnilor, comediantul Gabriel Iglesias!”
Și am ieșit pe scenă.
Am jignit tot publicul
în cinci secunde.
Și am făcut-o fără să înjur.
Un puști de 22 de ani urcă pe scenă,
se uită la public și zice:
„Ăsta-i cazinou obișnuit, sau un cazinou indian?”
Vedeți cum știți?
Eu nu știam.
Nu știam, pentru că nu aveam TikTok să mă învețe.
Am avut o experiență de viață pe care nu o voi uita niciodată.
Imediat ce am spus asta, tot rândul din față,
care cuprindea membrii de trib de la cazinou,
s-au ridicat toți
și unul m-a mustrat în fața întregului public.
„Nu se mai zice așa!
Se zice nativ american.
Fii respectuos!”
Am zis: „Doamne! Îmi pare rău. Nu știam.”
Și m-am simțit oribil, mi-a fost rușine.
Din fericire, aveam un al doilea spectacol la ora zece.
Am urcat pe scenă.
Nu trebuia să mi se spună de o mie de ori că greșisem.
Când m-am făcut de rușine în fața întregului public
mi-a ajuns.
De asta cred cu tărie în rușine.
E bine să faci de rușine.
Rușinea e bună cât timp faci de rușine cu un scop.
Dacă vreți să dați cuiva o lecție valoroasă,
eu zic s-o faceți. Mie mi-a prins bine.
M-am făcut de rușine o dată.
La al doilea spectacol, la zece, a fost altceva.
„Înainte să încep, doamnelor și domnilor,
profit de ocazie
să le mulțumesc nativilor americani prezenți.
Mulțumesc pentru șansa de a fi în cazinoul vostru.
Sper să vă placă spectacolul.”
Credeam că e bine.
Alt membru al tribului se ridică, în spate,
și zice: „Fără «american»! Zi doar «nativ»!”
„Bine!”
Am ținut minte. A fost puternic.
Ce sperietură!
Când am mai fost într-un cazinou, am zis:
„Salut toți nativii care-s prezenți.”
Apoi cineva a țipat: „Suntem băștinași.”
Pizda mă-sii!
Asta a fost a patra.
TEHNIC, A CINCEA
FAN CUSURGIU
Cu timpul, am avut spectacole prin toată America.
Apoi, am avut primul meu spectacol în Canada.
În mod ironic,
la un cazinou.
E un cazinou la care încă mergem, Caesars, în orașul Windsor, Ontario,
chiar peste lac de Detroit, Michigan.
Am aflat pe calea cea grea că în Canada
e un termen complet diferit care descrie oamenii
originari din acel ținut.
Termenul acceptat în Canada
este Prima Națiune.
Nu știam asta. Aveam mari emoții în Canada.
Am zis „nativ american”.
Nici măcar nu eram în America, nu? Ce prostie, nu? Știu, un prost.
Din fericire, cineva m-a luat deoparte și mi-au spus ce se întâmplă.
Bine că urma al doilea spectacol.
La zece, urc pe scenă.
„Înainte să încep, salut
membrii Primei Națiuni prezenți în seara asta.”
Țipă unul.
„Spune-ne indieni!”
Unul din primul rând era:
„Nu sunt indieni.”
„Nu sunt indieni!”
Canada a fost mereu o aventură.
Țineam un spectacol la același cazinou.
Acum, oricând nu suntem în America,
chiar dacă am fi alături, în Canada sau Mexic,
prima întrebare a lui Martin către public este:
Avem americani aici, în seara asta?
Oriunde ne-am afla în lume, tot găsim câțiva,
În seara aceea, Martin urcă pe scenă și întreabă:
„Avem americani aici, în seara asta?”
Neștiind că, mai devreme în acea zi,
la același cazinou, în Grand Ballroom,
fusese o petrecere de sfârșit de an a unei companii americane
de peste lac, din Detroit.
Aveau o petrecere de sfârșit de an
și veniseră de la prânz, la băut.
Petreceau.
Și cred că organizatorului petrecerii
i s-a părut o idee grozavă să încheie petrecerea în râsete.
A cumpărat toate biletele la spectacolul meu din acea seară
și le-a dat acelei companii.
Se face ora șapte, intră toți împleticindu-se,
iau loc și Martin iese și-i întreabă:
„Avem americani?”
În loc de un „Ura!”, a auzit...
Erau atât de beți, încât au început să scandeze.
„SUA!”
Eram în cabină și am auzit. Zic: „Ce mai căutăm aici?
Puteam face asta în Detroit.
Am stat să completez acte.
E aiurea.”
În pauză, Martin vine în culise
și îmi spune: „Frate, nu știu dacă ai auzit...”
„Am auzit.”
„Poate menționezi.” „Da.”
La un moment dat, în timpul spectacolului, am spus publicului:
„Mi-a șoptit o păsărică,
avem ceva americani prezenți?
E adevărat?”
Sigur...
Au început din nou.
SUA!
Apoi s-a făcut liniște și puteai auzi „America”.
Zic: „Doamnelor și domnilor, Înțelegeți ce s-a întâmplat?”
Am făcut istorie.
Și cei din primul rând, „Ce istorie?”
„Am făcut istorie.
Cine ar fi crezut că vom vedea ziua
în care mii și mii
de americani vor trece granița...
ca să vadă un mexican?”
Mulțumesc pentru cei 27 de ani în care ați susținut acest mexican!
Miami, te iubesc foarte mult. Mulțumesc!
Seară faină!
Mulțumesc!
Pufosul!
Pentru Risa. Ți-am pus numele Risa pentru că în spaniolă înseamnă „râs”.
Asta iubește cel mai mult un comediant.
O să-mi lipsești pentru totdeauna.
Subtitrarea: Elena Irimia