Fluffy!
Titta på den här publiken.
De älskar den här killen.
Vem är han?
Varför blir de som galna?
Jag antar att vi får gå tillbaka till början
och lista ut det.
Redigerare, gör mig en tjänst och ta oss tillbaka till början.
Du har nog spolat lite för långt.
Ja, jag fattar. Sista specialen. På en arena.
Mexikanska Taylor Swift här.
Okej. Jag... Du spolade lite...
Hallå? Det är mycket...
Du spolade...
Okej. Kul, redigeraren.
Jättekul.
Det var inte så jag menade.
Men allvarligt, hur lång är den här specialen?
1 TIMME & 38 MINUTER
Okej. Vi spolar tillbaka så mycket
och så ger vi dem något att prata om.
Fluffy!
Vi är i Miami, bitch!
Ja. Miami.
Det är bara här jag kan gå klädd så här.
Jag kan inte ha det här i LA.
"Jag blir blind!
Det är för mycket."
Mexikanska DJ Khaled här uppe.
Eftersom vi är här vill jag dessutom tacka
Only in Dade.
Tack så mycket.
Ni som vet, ni vet,
och jag tror att ni vet.
Och tack till mina vänner på La Carreta för all mat.
Ja.
Innan vi börjar
vill jag tacka Hard Rock Hotel & Casino
för möjligheten att få spela in en special här.
Ingen annan underhållare har gjort en special här än.
Vi är de första.
Det var inte Rolling Stones.
Det var inte Eagles.
De anlitade en komiker
för att få till det här.
Så jag vill säga tacka.
Är det nån mer som bor här på Hard Rock?
Jag med.
Det här är ett vackert hotell,
och det säger jag inte bara för gratis-rummet.
Du vet att du är på ett fint hotell när du slår på tv:n på rummet
och de har en egen video.
Om man slår på tv:n när man bor här så hör man:
"Välkommen till Hard Rock Hotel & Casino.
Spel dygnet runt, sju dagar i veckan, 365 dagar om året."
Jag undrade: "Varför kan jag inte sluta titta?"
Och jag tänkte:
"Varför gör de inte så med spelautomaterna?"
Spel är ju redan skamlöst.
Vi kan lika gärna gå hela vägen.
Du går fram till en av maskinerna, stoppar i en sedel.
"Sluta inte."
"Jag tänker inte sluta."
Folk går förbi. "Vad gör du?"
"Försöker vinna jackpotten!"
Jag tänker inleda showen i kväll med en fråga.
Det är inte så det går till, men jag börjar med en fråga.
Frågan är
vem som aldrig hade hört talas om mig förrän i kväll?
Fem.
Två. Fem. Okej.
Till er fem vill jag säga förlåt.
Ni var glada. Ni såg biljetten.
Ni såg efternamnet, och sen kom jag ut.
Och ni tänkte: "Enrique har lagt på sig."
Det enda skälet till att jag frågar om det här
är för att om ni har sett mig, så vet ni vilken sorts show jag gör,
och vilken typ av show jag inte gör.
Jag berättar inte vem man ska rösta på, vem man inte ska rösta på,
vilket vaccin man ska ta eller vilken bebis man ska ta bort.
Det är inte min sak.
Om du redan är förolämpad så missade du poängen.
Jag säger vad jag inte tänker göra.
Jag lovar att jag är här för att underhålla, inte förolämpa. Okej?
Vi ska driva med alla och vi börjar med mig.
Men det är en ny tid vi lever i.
Jag har gjort det här så länge,
och jag har alltid tänkt att så länge jag är snäll
så borde jag inte få några problem, men det är en ny tid.
Det här är år 27 för mig.
Tjugosju år som komiker.
Och jag har aldrig behövt oroa mig.
När jag började med det här... 1997,
var jag renrakad,
jag hade hår.
Era miner. "Vad hände?"
Vaccin. Jag vet.
Jag skojar. Skojar. Förlåt, Florida. Jag skojar.
Jag sa "vaccin" och några tänkte: "Jag sa ju det!"
"Jag sa ju att han sa det."
Jag har vänner som säger:
"Du tjänar pengar nu, så varför skaffar du inte hårgrejen?"
"Varför då?
"Vissa kvinnor vill ha en kille med hår."
Kul för dem.
Och de ljuger inte.
Jag har gått ut med kvinnor som gjorde en poäng av att säga
att håret är viktigt.
En sa rakt ut: "Jag måste kunna dra fingrarna genom ditt hår."
Ja! Och jag sa till henne: "Om du går djupt nog...
...så kommer du att få som du vill.
Du var inte specifik gällande var.
Du vill ha pelos, här får du."
Jag har varit komiker i 27 år.
Och under de 27 åren har jag sett många komiker
komma och gå.
Och jag är väldigt tacksam över att vi under denna tid
ändå har lyckats hålla en viss nivå.
Så jag känner att vi gör nåt rätt.
Vilket känns konstigt,
för nu känns det som att man måste vara försiktig.
Man måste tänka sig för extra noga... Efter 27 år som komiker
började jag höra folk säga saker som jag aldrig hört förut.
Jag började höra saker som:
"Fluffy. Jag såg på dig på tv när jag växte upp."
Det är en otrolig komplimang eftersom det inte bara säger
att du är ett fan, utan även att du är engagerad.
Du har följt min karriär under en väldigt lång tid.
Några av er var barn första gången ni såg mig uppträda.
Och nu är några av er här ikväll
med era egna barn.
Så jag vill bara säga tack för alla år av tillit
och för att ni kommer tillbaka.
Det betyder mycket.
Att höra nån säga att de såg mig när de växte upp,
det är en av de finaste komplimanger man kan få som komiker.
Och tack vare terapin förstår jag nu att det är vad det betyder.
Jag ska inte ljuga.
Första gången jag hörde nån säga att de växte upp med mig,
så kunde jag inte hantera det.
Jag visste inte hur jag skulle bearbeta det,
för ingen vill känna att de börjar bli... gamla.
Första gången tänkte jag...
Andra gången tänkte jag: "Köp en keps."
Tredje gången accepterade jag det. Jag tänkte:
"För många år sen när jag började, var allt det här land
så långt ögat kunde se.
Det var en helt annan tid, och..."
Jag vet inte varför min gamla röst är vit.
Han bara är det.
Jag försökte göra den mexikanska rösten, men man tar honom inte på allvar.
"Fan ta dig.
Vi var på ranchen, och blev tillsagda att dra åt helvete.
Det är väldigt tufft där ute."
Men tiderna förändras. Reglerna förändras.
Jag vet inte hur länge till det här kommer att vara okej.
Jag ska berätta vad som hände mig och varför jag tog upp det.
Jag gjorde en podcast.
Och innan jag gick in i studion pratade jag med producenten utanför.
Producenten var uppspelt och glad, och hon sa: "Gabriel Iglesias,
vi är så glada att ha dig här.
Det här är häftigt.
Programledaren ville att jag skulle fråga dig en sak
innan du går på intervju." Jag sa: "Visst, kör."
"Okej. Vad identifierar du dig som?"
Jag visste inte hur jag skulle svara.
Jag är 47 år. Jag visste inte vad jag skulle säga.
"Hungrig, antar jag."
Jag menar...
Jag är trött, deprimerad på tisdagar.
Jag vet inte vad jag ska säga.
Så här är det.
Jag visste vad hon försökte fråga.
Men jag ville inte bli indragen i ett samtal om nåt
som absolut inte rör mig.
Det här var... Ja.
Det kändes som ett lockbete.
Hur jag än svarade på den frågan
så skulle det bli pinsamt.
Jag tänkte: "Låt mig bara vara rolig."
Men nuförtiden kan man inte bara inte svara på frågan
eftersom tystnad ses som ett problem.
Och jag beklagar att om jag inte svarar en viss fråga
anses vara ett problem.
Jag växte upp i en tid där man hela tiden fick höra
att man skulle sköta sitt.
Jag försöker bara sköta mitt.
En annan sak som vi hela tiden fick höra var
att respektera de som var äldre.
Oavsett vilken generation man är från
så har vi i alla fall alltid kunnat enas om det,
tills nu.
Nu ses äldre människor som ett problem.
Så är det.
Och jag förstår
att dagens ungdom har teknologin i sina händer.
Och man kan googla allt,
men man kan inte googla livserfarenhet.
Okej?
Man kan inte ladda ner kämpande. Man kan inte ladda ner misslyckanden.
Man kan inte ladda ner ögonblick som hjälper en
att bli en bättre människa.
Och därför
så sköter jag mitt, och jag drog ett skämt
när hon ställde frågan.
Hon blev väldigt upprörd. Hon blev väldigt förolämpad.
Så fort jag drog skämtet
sa hon: "Nej, det är inte det jag menar.
Vilka pronomen använder du?"
"Va?"
"Vilka pronomen använder du? Till exempel, är du en de eller dem?"
"En de?
Eller en dem?
Hur fet är jag?
När slutade jag vara en det?"
Jag har ätit mig själv till plural.
Det var det som hände.
Även om man har goda avsikter
och försöker vara cool,
så kan man ändå hamna i klistret.
Så jag ska berätta vad mer hände mig.
Jag var på McDonald's.
Det är inte ens skämtet, men okej.
Ni tänker: "Det här blir bra." Nej!
Jag var på McDonald's nära mitt hus.
Det är en två-i-en.
Det är en McDonald's på hörnet, och det är även en bensinstation.
Jag har en stor suv. Det skulle ta en stund att tanka den.
Så jag sa: "Jag köper några nuggets medan jag är här."
Jag gick in på McDonald's, och när jag kom in
kunde jag inte låta bli att se
en hemlös familj som satt utanför.
De hade ingen skylt.
De bad mig inte om pengar, men det syntes.
Man kunde se att den här fattiga familjen försökte hantera livet.
Jag gick in och tänkte: "Vet du vad?
Jag behöver inget att äta.
Det gör jag inte. Det är bara en vana."
Jag kom till kassan och sa:
"Jag vill beställa åt familjen. De har barn med sig."
Jag la en beställning och kassörskan sa: "Något mer?"
"Ja, faktiskt. Har ni våtservetter?"
"Ursäkta?" "Våtservetter för att tvätta händerna."
"Du får gärna använda toaletten.
Jag ger dig koden."
"Så här är det.
Det är inte till mig, utan till den hemlösa familjen
utanför dörren."
Jag vill se till att de små barnen kan tvätta händerna innan de äter.
Maten jag beställde är till dem."
Och medan vi pratar...
Tack.
Medan vi pratade så hade chefen på McDonald's
lyssnat på vårt samtal, och hon kom fram.
Hon var nyfiken.
"Ursäkta. Jag kunde inte låta bli att höra.
Sa du precis att den här maten är till familjen utanför?"
"Ja. Jag hoppas att det är okej."
"Det är helt okej.
Det är helt okej att ge mat till folk som behöver det.
Men det du just kallade dem
är inte okej."
"Vad kallade jag dem?"
"Du sa...
...hemlösa."
"För att de är det. Titta. Fan."
Han slickar på fönstret.
"Du får inte säga det ordet längre. Det anses stötande."
Vem klagade?
"Okej, om jag inte får säga 'hemlös' längre,
vad ska jag säga istället för 'hemlös'?"
"Den nya politiskt korrekta termen är faktiskt 'bostadslös'
när man beskriver nån i en sån olycklig situation."
"Du skojar."
"Nej, jag skojar inte, och sänk rösten."
"Ska jag sänka rösten
när du säger nåt så fånigt?"
"Om du tycker att det är fånigt så är du en del av problemet,
inte lösningen."
Jag ville köra ghetto-stil, Miami.
Jag ville köra ghetto-stil.
Jag ville köra Hialeah-stil.
Vi älskar dig, Fluffy!
Tack för att ni kom, Hialeah.
Jag ville skrika åt henne, men jag...
Jag ville köra ghetto-stil, men det gick inte
...eftersom jag är stammis på den McDonald's-restaurangen.
Jag vill inte bli portad.
Nästa ligger långt bort och bensin är dyrt.
Jag såg på henne och sa: "Okej. Du vill leka den leken?
Då kör vi.
Från och med nu
är jag inte fet.
Enligt dig är jag nu 'träningslös'."
Hon såg på mig och sa: "Var inte fånig."
Jag såg på henne och sa:
"Om du tycker att det är fånigt så är du en del av problemet,
och inte lösningen."
Jag tog maten och gick ut därifrån.
Nu till andra delen av historien. Jag gick ut till familjen.
Jag lämnade över påsarna till mamman.
Och mamman var så trevlig.
Hon var glad över att nån tänkte på henne och hennes barn.
Hon blev känslosam.
Hon sa: "Jag vill bara säga tack.
Du vet inte vad du gör för oss nu.
Det betyder mycket.
Tack."
Jag var tvungen att ställa frågan.
Jag sa:
"Är allt okej?"
Jag vet vad ni tänkte.
Vissa av er tänkte: "Gör det inte!"
Jag gjorde det, det är därför vi är här.
Jag frågade: "Är allt okej?"
Hon svarade: "Nej, det är det tyvärr inte. Det är inte okej med oss."
Vi har varit hemlösa i fyra dagar.
Jag sa: "Eh...
Jag vet inte om du har hört det...
...men..."
Jag rättade henne inte.
Jag är ju inte en skitstövel. Därför rättade jag henne inte.
Det är det jag menar.
Även om man har goda avsikter så kan folk ta det man säger eller gör
och göra det till nåt fult.
Det borde inte finnas nackdelar
med att vara snäll, med att försöka hjälpa nån,
med att försöka göra det rätta, med att bry sig.
Vi är tyvärr så uppslukade av ordet "ansvar"
att vi ibland glömmer att vara lite mänskliga, och det är synd.
Jag försöker inte predika.
Jag försöker bara berätta om saker jag har upplevt,
och jag redogör bara för dem.
Jag har jobbat som komiker i 27 år nu,
och varje gång jag går ut genom dörren
så har jag ögonen på mig.
Varje gång jag lämnar huset
finns det en liten risk att jag hamnar på nyheterna.
Till exempel,
berättade Martin om när han föll av scenen?
- Ja. - Okej, bra.
För er där hemma. Martin föll för ett tag sedan. Han berättade om det.
Ni såg det inte,
för prenumerationen täcker inte allt.
Ja.
Se första delen på Prime.
Den går nog på Prime.
Kolla på den där och kom tillbaka och se resten.
Hursomhelst, vi gjorde en show i Phoenix i Arizona,
och Martin föll av misstag ner från scenen
och bröt foten.
Det fantastiska med Martin är att han reste sig
och sprang tillbaka upp på scenen och uppträdde, hög på adrenalin,
och kördes till sjukhuset efter att han lämnat scenen.
Han är ett proffs.
Vilket proffs.
Respekt. Om det hade varit jag...
Om jag hade ramlat av scenen och personalen hade frågat: "Fansen, då?"
"Hej då, Felicia."
"Vad ska vi säga?" "Återbetalning!"
Skillnaden är att Martin var tvungen att berätta om att han föll
för att ni skulle veta det.
Jag såg fallet.
Han snubblade över en kabel backstage,
och kom utsnubblande genom ridån.
Och sedan... Martin!
Kvinnorna längst fram bara:
"Han föll för mig."
Kul att ni skrattade. Jag sa det igår och en kille sa: "Åhh."
"Vad menar du?"
"Det är din vän."
"Det är därför jag driver med honom."
Om man är riktigt goda vänner så kan man säga
elaka saker om varandra.
Man vet att man inte menar allvar.
Och om jag hade fallit av scenen, tror ni inte
att Martin hade skämtat om det då?
Det kan jag lova att han hade gjort!
Han hade sagt: "Jag såg Fluffy studsa."
Och det hade kommit med på nyheterna.
Om jag faller av scenen så är nyheterna här inom en timme.
"Vi står utanför Hard Rock Hotel & Casino,
där polisen tror att Fluffy har tappat kontrollen.
Vi hör med Tom som är där inne och kan uppdatera oss."
"Det stämmer, Jim. Jag är inne på Hard Rock Hotel & Casino
där Fluffy ska ha fallit illa.
Det är fortfarande oklart vad som hänt.
Vi har intervjuat en av poliserna, som hade följande kommentar.
"Jävlar!"
"Det är oklart om det var nåt fel med scenen.
Vi pratade med vakterna som kommenterade det så här:
"Jag såg hela skiten.
Fluffy föll. Han föll hårt.
Jag har inte sett så många vita gråta sedan Taylor Swift-konserten.
Det var illa.
Det var illa. Och i Miami. Skojar du?
Han skadade fler kubaner än Castro."
Det är så man blir cancellerad.
Det är min poäng.
Jag dök upp på nyheterna nyligen.
Utan att avslöja för mycket,
det finns ett avsnitt av Familjefejden som kommer ut snart
som jag ska vara med i.
Ja.
Det är kändisversionen, så det är Fluffy och Fluffys familj
mot Fat Joe
och hans familj.
Så ja, det är Fat Joe mot Fluffy
eftersom producenterna tydligen har ett bra sinne för humor.
Jag flög in familjemedlemmar från östkusten för att vara med.
Showen gick bra. Ni får veta vem som vann senare.
Så här är det.
Min syster, som var en av dem jag flög in, hade inte varit i Kalifornien på länge
och hon sa: "Kan vi åka till Disneyland?"
Jag sa: "Javisst."
Det var hon och hennes man Gordy, och jag tog dem till Disney.
Vi åkte några attraktioner, och bara för att vara tydlig,
det var inte det som kom på nyheterna.
Jag sa det igår kväll och nån sa: "För att han är smal."
Nej!
Vissa människor. Eller hur?
Vi åkte i Bilar-attraktionen i California Adventure-parken,
och halvvägs genom bilturen stannade bilen på banan.
Min syster tittade på mig och sa: "Ska det här hända?"
"Nej, checken är godkänd. Vi ska köra i mål. Det här är...
Vi betalade. Det ska fungera. Det här..."
Det tog Disneyfolket 20 minuter att hämta oss
och ta ut oss ur bilen.
Så vi satt där i solen i 20 minuter.
Jag hade inga problem med det, för jag är mocca.
Jag kan vara i solen i 20 minuter.
Min syster är dubbelt så mörk som jag.
Hon är liksom, ni vet... Apache. Hon är... Ni vet.
Som en jäkla aztek. Ni vet...
Hennes man, å andra sidan, han är från Minnesota.
Han dog nästan.
"Vet du inte?" Ja, så...
Medan vi satt i bilen
och väntade på att Disney-folket skulle få ut oss,
insåg de som stod i kö att åkturen har stängts av.
Man kunde se kön från attraktionen.
Folk såg bilen på banan,
och sen såg de
vem som satt i bilen.
Och helt plötsligt började mobiler tas fram.
Och när vi lämnade Disneyland
hade TMZ redan rapporterat om det, och man kunde googla det.
TMZ rapporterade om det innan vi lämnade parken.
Det stod: "Fluffy fast på motorvägen i Disneyland."
Det var gulligt.
Det var fånigt.
Det var kul. Det var okej.
Tills jag läste kommentarerna.
Vissa av er...
...är svin.
En kvinna skrev: "Bara för att du är lång nog att åka
betyder det inte att du får plats."
En kille skrev:
"Bilen blev trött."
En annan skrev: "Du är mexikan. Kunde du inte laga den?"
Och det var Martin, ja. Så...
Hur som helst...
Gången före det hamnade vi på världsnyheterna.
En del av er kanske minns historien.
Killarna och jag var inblandade i en nödlandningssituation.
Jag hade hyrt ett privatplan
eftersom jag hade fått betalt för min senaste Netflix-special.
Jag trodde att jag var fet med cash.
Men det visade sig bli en krasch.
Den värsta turbulensen vi har upplevt under 27 år som komiker.
Den värsta turbulensen jag nånsin känt.
Vid ett tillfälle gjorde planet så här.
Jag gjorde så här.
Det läskigaste var när jag såg mina hundar lyfta från sätet.
Lyckligtvis landade vi säkert. Vi var okej.
Det var inte det som kom på nyheterna.
Det som kom på nyheterna var att när vi gick in för landning,
så landade jetplanet och sen halkade det av banan
i typ 200 meter, och vi hamnade på ett fält.
Ett fält.
Ett fält!
Skämtar du?
Så som jag kämpar...
...för att bryta stereotyper,
så hamnar ett gäng mexikaner på ett fält. Så var det.
Det var så TMZ rapporterade om det. "Mexikaner funna på fält."
I filmerna är piloterna alltid de första som vet
när det är problem.
Och på film är piloterna alltid artiga nog
att informera passagerarna.
De älskar att höra sig själva prata. De sätter på mikrofonen:
"Det är er kapten som talar.
Vi kommer att uppleva en del turbulens."
Om ni bara spänner fast säkerhetsbältena så kommer vi att klara oss. Okej..."
Och om det blir skumpigt:
"Det är er kapten som talar.
Nån har precis ätit lite mexikansk mat,
så vi... vi känner lite turbulens här.
Vi åt precis snabbmat.
Bara en påminnelse om att ha säkerhetsbältet på.
Vi kanske får lite... Så där ja. Bara lite där.
Okej, jag återkommer om bara några sekunder..."
Om planet störtar: "Håll i er.
Håll i er hårt. Vi kraschar."
Vår pilot,
ingenting.
Vår pilot sa ingenting förrän vi stod helt stilla.
Och kanske en minut senare
öppnades dörren till cockpit, och han stack ut huvudet
och sa: "Är allt bra?"
Jag tänkte:
"Min chihuahua är i en mugghållare. Det är inte bra."
Det var en läskig situation,
men trots att vi var inblandade i en nödlandning
och trodde att vi skulle dö,
så är jag tacksam för upplevelsen.
Tro det eller ej.
Jag är tacksam eftersom det påminde mig hur värdefullt livet är
och hur snabbt saker kan förändras.
Vi behöver en liten påminnelse ibland.
Vi måste skakas om för att påminna oss själva:
"Det här är speciellt.
Det här är viktigt. Njut av det. Ha kul."
Resten av dagen efter landningen
fanns det inget nån kunde säga
som förstörde min glädje bara av att andas och vara vid liv.
Inget.
Det är därför jag är tacksam för dåliga stunder.
Och dåliga stunder är faktiskt bra för vi behöver balans i livet.
Man måste ha dåliga upplevelser
för att kunna uppskatta bra upplevelser.
Alla dagar kan inte vara likadana.
Du måste ha ett sätt att bala...
Missförstå mig inte!
Ibland är det för många dåliga dagar i rad. Det suger.
Och det var det som hände mig.
Efter den nära-döden-upplevelsen åkte jag hem.
Jag åkte hem för att inse att nån brutit sig in i mitt hus.
Ja.
Skämtar du?
Var det därför jag överlevde? För att se den här skiten.
Det enda skälet att ni inte har hört talas om det förrän nu
är att polisen som arbetar med fallet
sa att jag inte fick prata om det.
I Kalifornien.
Om de som bröt sig in i mitt hus är här ikväll, bravo.
Bravo. Vilken jävla bedrift.
De bröt sig in i mitt hus. Och det alla vill veta är
vad de tog från mitt hus.
Och det de tog från mig var min sinnesro.
Jag kände mig inte trygg i huset efteråt.
Men om ni måste veta,
så gjorde jag allt för att förhindra inbrott.
Det var, för det första, ett bra område.
Jag hade ett larm. Jag hade två kamerasystem.
Jag hade ett staket runt fastigheten.
Jag trodde att allt var bra.
Jag har videofilmer av hela rånet.
I 4K.
Det är skarpt.
Jag såg killarna som bröt sig in, men jag kunde inte identifiera dem
eftersom de bar masker.
Det jag kan berätta om de två inbrottstjuvarna
är att de var 20 år gamla.
Jag vet att de var 20 år
för när de hoppade över staketet och slog i marken...
...ingen smärta.
Om det hade varit en 35-åring med trasig ischias
så hade han tvekat vid staketet.
De hoppade över staketet, gick till baksidan,
krossade fönstret och tog sig in genom köket.
De förstörde mitt hus.
Alla lådor var öppna. Alla skåp var öppna.
Allt hade dragits ut på golvet så att de kunde sålla.
Soffor var välta, kuddar hade kastats ner,
och de hade dragit ner alla bilder från väggarna.
Jag frågade polisen: "Hör på, jag förstår lådorna,
skåpen, och till och med soffgrejen.
Men vad är grejen med ramarna på väggarna?
Varför tog de ner allting, men lämnade kvar ramarna?
En del av det var konst."
"Herr Iglesias, du måste förstå en sak
om människorna som bröt sig in i ditt hem.
De letade inte efter foton eller konst.
De letade efter ett kassaskåp."
"Ett kassaskåp?"
"Ja. Folk gör ofta hål i väggen i sådana hem,
installerar ett kassaskåp, och sen hänger de upp en ram
över kassaskåpet för att dölja att deras värdesaker finns där."
"Ett kassaskåp?"
"Ja, ett kassaskåp."
"Men jag fick precis pengarna.
Har de kollat under madrassen?"
"Jag vet inte." "Vi tar reda på det."
Så vi gick in i sovrummet och jag tog tag i sängkanten.
Jag lyfte upp den och tänkte:
"Idioter!
Allt är här."
Herregud. De hade ingen aning om
att de rånade nån som var mer ghetto än dem.
Så det enda de fick med sig
var några småprylar från lådorna.
Det var det.
De stökade till huset.
De fick inga pengar.
Jag ska berätta vad de fick.
De tog mina vapen.
Okej,
jag har aldrig varit öppen med
att jag faktiskt är en registrerad vapenägare.
Slappna av, Florida.
Jag har aldrig varit öppen om det för, ärligt talat,
ingen har med det att göra.
Okej?
Men det har med historien som jag ska berätta att göra.
Jag blev nyligen vapenägare.
Jag blev vapenägare 2020, okej?
Ja, när vi var mitt i...
Vi visste inte vad som skulle hända när vi såg nyheterna,
och det började kännas oansvarigt
att inte förbereda mig för värsta möjliga situation.
Varje morgon när jag tittade på nyheterna
kändes det som om vi var på väg mot utrensningen.
Vissa av er skrattar, men tänk på
att utrensningen hade tagit kortare tid.
Ja, utrensningen.
Det är så de borde ha väckt oss, åtminstone i underhållningssyfte.
"Jag vill tacka för ditt deltagande i pandemin.
Lokal tid är klockan 07.45."
Rädsla är anledningen till att jag köpte en pistol.
Jag var rädd, och jag skäms inte för det.
Jag var rädd.
Vi visste inte vad som skulle ske.
Det är bara för skydd.
Jag jagar inte.
Jag behöver inte jaga. Jag vet var det finns tre snabbmatställen.
Det är lugnt.
Jag går inte ut på helgerna.
Dra!
Det finns ingen...
Jag äger ett Nintendo. Jag behöver inte sånt.
Rädsla är det enda skälet till att jag köpte en pistol.
Det slutade med att jag var sportaffären
vid mitt hus.
Jag gick in där och det var fullpackat med folk
som vanligtvis inte hade varit öppna för tanken att äga ett vapen,
men de kände som jag.
De var rädda, och det med rätta.
Jag hörde samma konversation om och om igen.
Jag hörde hela tiden:
"Jag vill hellre ha en pistol utan att behöva den
än att behöva den och inte ha den."
Jag bryr mig inte om var du kommer ifrån, det är logiskt.
Och jag tänkte inte låta politik störa min personliga säkerhet.
Så, rätt som det var...
...stod jag i kön. Jag var tvungen att ta en nummerlapp
som när man är på trafikverket eller saluhallen.
Köttaffären.
Bodegan. Nummer fem!
Jag ställde mig i kö.
Jag stod i kö i 45 minuter.
När det blev min tur så kom killen till disken
och sa: "Hur kan jag hjälpa dig?"
"Tja..."
Och förresten, jag hörde några av er skratta,
och bara för att vara tydlig, jag säger inte att alla
som säljer vapen...
...pratar så där.
Men han hette Jim.
Så Jim sa: "Hur kan jag hjälpa dig?"
"Jag är här för att köpa mitt första vapen."
"Du har kommit rätt. Vet du vad du vill ha eller behöver du hjälp?"
"Jag har haft lite tid att titta på ert urval,
och jag tror att jag hittat nåt som funkar för mig."
"Okej, visa vad du har."
"Okej, här borta i montern." "Den här?" "Ja, här."
"Den här. Den här, längst fram."
"Den här?" "Nej. Den här." "Den här?" "Nej. Den längst fram.
Den med lappen. Här. Den som det står två-två på."
"Herrn, kallade du pistolen...
...'en tutu'?
"Ja.
Vad?
Jim var det, va?
Jim, se inte på mig som om jag är galen. Jag läser bara lappen."
"Det står här. Längst fram. Det står två-två."
"Menar du en .22?"
"Jag antar det. Två-två, 22, samma sak."
"Jag är ledsen att säga det, men det är stor skillnad
mellan en tutu och en .22.
Men det här är Kalifornien, så om det funkar för dig, så. Okej?
Finns det nån speciell anledning till att du har valt en två-två?"
"Tja, även om ert urval av vapen är imponerande,
så känner jag igen många av dem från filmer.
De är lite för mycket för mig. Jag är väldigt enkel.
Den här pistolen ser hanterbar ut.
Den är liten och ser lätt ut.
Dessutom är den på rea.
Kom igen. En pistol är en pistol, eller hur?"
"Inte direkt."
"Är den inte ett bra val?"
"Vill du ha min åsikt, eller vill du köpa den och få det överstökat?"
"Nej, berätta om jag begår ett misstag.
Är en .22 ett bra eller ett dåligt vapen?"
"Enligt min åsikt är det bättre att du kittlar honom,
det är vad jag tror.
Du kommer bara att förvärra situationen.
Du kommer bara att göra honom arg."
"Jim, lyssna på hur jag tänker.
Min tanke är att jag ska använda pistolen
mer liksom avskräckande.
Om nån bryter sig in i huset kommer de att se en stor skallig mexikan
med en pistol, och då tänker de om
och rånar mina grannar istället."
"Om nån bryter sig in i ditt hus och de har en pistol,
så vet de att du har en .22.
Och jag ska berätta vad som händer då. De kommer att ta den ifrån dig
och spöa dig gul och blå. Okej?
Att bli slagen med en .22
gör mycket mer ont än kulorna från en .22.
Det är helt säkert.
"Jag känner inte dig, men jag känner igen situationen,
och rätta mig om jag har fel.
Du vill skydda ditt hem?"
"Ja." "Din familj?" "Ja."
"Dina värdesaker?"
"Ja." "Okej, följ mig.
Jag har nog precis det du behöver. Okej?
Ser du den här? Det är en 9 mm att börja med.
Okej?
En 9 mm är ett bra vapen.
Två i bröstet, så går han ner tio gånger av tio.
Men jag har en speciell militär ammunition här.
Jag har den här kulan.
Den kallas dumdum.
Det var vad jag brukade kalla mitt ex.
Henne var det krut i, kan jag säga.
Det var därför jag flyttade hit. Hon hittar mig aldrig.
När den här kulan kommer ut ur kammaren så öppnar den sig.
Och när den träffar så blir det typ ett så här stort hål."
Och då sa jag, min idiot,
jag sa det här, jag sa: "Och folk överlever det?"
"Överlever?
Överlever?
Du vill inte att de ska överleva.
Du vill ha dem döda som friterad kyckling."
Jag sa: "Jag vill inte att nån ska dö."
"Vill du inte att nån ska dö?!
Hörde ni det? Han vill inte att nån ska dö.
Ja, nu vet vi vem han röstade på.
Hör på, Två-Två, du knäcker mig.
Jag vill hjälpa dig, men du måste vilja hjälpa dig själv, så lyssna.
Jag ska göra allt i min makt för att ta oss igenom det här.
Jag ska måla upp en bild åt dig.
Du är hemma.
Nån bryter sig in i ditt hem.
De har en pistol.
Du har en pistol.
Du har redan sagt åt personen att gå, annars skjuter du,
men de går inte.
De gör faktiskt raka motsatsen.
De kommer närmare och närmare.
Nu är de så nära att du kan se deras ögonvitor.
Den här individen står rakt framför dig.
Ni kan se varandra.
Den här individen är beredd att göra vad som än krävs
för att få tag i det de vill ha, inklusive att ta ditt liv.
Min fråga till dig är om du är beredd att göra detsamma?
Är du villig att skydda din familj, ditt hem och dina värdesaker
och viktigast av allt, dig själv, i den situationen?
Vad tänker du göra?"
"För det första, brorsan.
Du borde sälja livförsäkringar, för...
Du missar ditt kall. Det där kändes verkligen.
Om jag blir konfronterade och jag inte har nåt val
och mitt liv är i fara,
så lovar jag dig, Jim, att jag ska skjuta dem i benet.
Det ska jag."
"Du tror att du kommer att träffa benet, herr Första-gångs-vapenägare?"
"Om jag köper kulan som du försöker sälja
så kan jag träffa ett ben på nära håll.
Två steg närmare, så skjuter jag honom i hans huevos.
Jag träffar en pelota. Inga fler bebisar."
"Okej. Du behöver inte bli så grafisk.
Vet du vad som kommer att hända om du skjuter nån i ditt hem
i benet och de lever?"
"Ja, det gör jag.
Jag kommer att sova bättre för att jag inte tog ett liv,
och jag kunde skydda mitt hem, min familj och mina saker.
Det är det som kommer att hända."
"Du är visst ett Disney-fan.
Det är den största fantasin jag har hört.
Jag skulle fråga dig om du visste, men uppenbarligen inte,
så jag tänker inte slösa bort min tid.
Det är som det är.
Om du skjuter nån i ditt hem och de lever,
kan de komma tillbaka och stämma dig.
Det stämmer. Här är det komiska.
De kommer att vinna.
Just det. De kommer att vinna.
De kommer inte bara att få allt de ville ha
när de först bröt sig in, utan när allt är klart
måste du dessutom ge dem en stor fet check.
Vad säger du om det?"
Jag sa: "Den jäveln ska dö!"
Han blev uppspelt.
"Nu snackar vi!"
Jag fick reda på nåt den dagen.
Jag fick reda på att folk som säljer vapen är som folk som säljer begagnade bilar.
De spelar på dina känslor, och sen börjar de sälja in mer saker
och tvingar dig att köpa saker du varken vill ha eller behöver.
Han visste att jag var rädd för han sa det till mig.
"Jag vet att du är rädd.
Du är rädd och dina rädslor. Du är orolig. Du är rädd."
Varje gång han sa "rädd" dök nåt nytt upp på disken.
Han sålde in det så bra att när han var klar
så hade jag fyra gevär
och fyra handeldvapen,
och en ask med dumdum-kulor.
Jag hör några av er klappa. Varför?
Det är för mycket.
Jag har bara två händer.
Jag känner,
trots att mitt hem blev plundrat,
att jag är tacksam
för att jag inte var där och att jag hade hundarna med mig.
Jag kan inte ersätta hundarna. Jag kan inte ersätta mig.
Saker är saker.
Men om jag hade varit hemma hade jag gjort allt jag behövt göra.
I den här situationen finns det två sorters människor.
Såna som jag, med vapen och ammunition, glada att de inte var där,
men om de hade varit där, så hade de gjort nåt åt det.
Om jag hade legat i sängen och hört...
...så hade jag hoppat upp.
Jag hade tagit min pistol.
Jag hade sprungit ut i vardagsrummet utan skjorta och med en strumpa.
Jag hade konfronterat personen.
"Stanna!"
Med min tur...
"Fluffy?"
"Stanna, sa jag!"
"Åh, du är rolig. Du är rolig.
"Lägg dig ner!
Tvinga mig inte att skjuta."
"Beto, kom hit. Du kan aldrig gissa vems hus det här är."
Den andra killen kommer in.
"Du.
Jag tittade på dig när jag växte upp."
Sen skriver jag autografer på saker de tänker sno.
Det finns två sorters människor i såna situationer.
Såna som jag med vapnen och ammunitionen.
De är glada att de inte var hemma, men om de varit det,
så hade de gjort nåt åt det. Det är en sorts människor.
Den andra sortens människor är den sortens människor som ser fram emot
möjligheten.
Bra. Ni är här.
Den sortens människor som ser fram emot möjligheten
att konfrontera en inkräktare.
För du vet att du har fler vapen och mer ammunition än vad de har,
och du är redo för krig.
Den sortens människor som sitter hemma på natten i vardagsrummet i mörkret,
med pistolen i handen.
De lämnar ytterdörren olåst för att göra det lättare.
De har alltid en vän på andra sidan gatan eller på andra sidan stan.
"Hur är allt på din sida?"
"Allt är lugnt här. Hur är det hos dig?"
"Kusten är klar. Uppfattat. Klart slut."
Den här situationen,
inbrottet, traumatiserade mig.
Jag kunde inte bo i huset igen, för jag kände mig inte trygg.
Det är bara jag och två chihuahuor.
Ja, det är allt.
Jag är inte ihop med min sons mamma, och min son bor med sin mamma.
Så ni vet...
Jag berättade för min son Frankie om inbrottet,
och han sa direkt:
"Tur för dem att jag inte var där."
"Lugna dig, John Wick.
De skulle ha kidnappat dig.
Jag hade fått betala dubbel lösensumma."
Jag kunde inte fortsätta bo i det huset.
Det är bara jag.
Så jag la ut huset till försäljning.
Det gick inte.
Och det var ett stort vackert hus som ni hjälpte till att betala för. Tack.
Det var fint.
Väldigt fint.
Fyra jävla badrum.
Fyra badrum. Ja.
En penis.
Även om jag sprang, så kan jag inte...
Jag la ut huset till försäljning, och här är mitt dilemma.
Jag lade ut det till försäljning innan jag hade ett nytt ställe att bo på,
för jag tänkte att jag är på resande fot hela tiden,
jag är alltid nånstans. Jag är på språng.
Jag försökte ligga steget före, för när jag köpte huset
hade det legat på marknaden i nästan två år.
Så jag trodde att jag hade tid.
Det som hände var att det såldes jättesnabbt,
för två personer bjöd på huset samtidigt
och de drev upp priset.
Och en av personerna som försökte köpa huset
ville ha alla mina möbler.
Så min mäklare sa: "Gabriel, det här är galet.
De här två bjuder på ditt hus,
och de vill betala mycket mer än vad du ber om.
En av dem vill ge dig 100 000 dollar extra
för alla dina möbler.
Jag föreslår att du accepterar det."
Och det gjorde jag. Jag sålde huset med allt, utom madrassen.
Allt.
Problemet är
att jag inte har nåt hus nu.
Jag har ingenstans att bo, så tekniskt sett är jag...
Skit samma. Jag är hemlös.
Jag säger det.
Jag tänker inte vara "bostadslös". Jag är hemlös nu.
De kan inte cancellera mig.
Vad ska de göra? Ta mitt hus? Jag har inget. Ha!
Hur som helst.
Men nej, vid 47 års ålder,
behöver jag inte mer prylar.
Jag är glad att jag har saker, men jag behöver dem inte.
Det jag vill ha mer än något annat nu är bättre relationer.
Bättre vänskap, bättre människor i mitt liv.
Det är vad jag vill ha mer än nåt annat.
Jag meddelade i min senaste special på Dodger Stadium
att jag inte längre var i ett förhållande.
Jag tyckte att det var det bästa stället att meddela det på,
för jag har varit väldigt öppen om mitt liv, hela min show är mitt liv.
Folk frågade om henne,
så jag tyckte att det var passande.
Vet ni vad som händer
när man berättar för 50 000 personer på en arena att man är singel
och sen sänder Netflix det i hela världen?
Jag fick tusentals "ansökningar"
till Fluffys uppfyllelsecenter.
Jajamän.
Just det, Netflix, Fluffy är lättfotad.
Det var otroligt, det var spännande, det var överväldigande,
och det var skrämmande, för jag visste inte vad de ville.
Sedan jag tillkännagav att jag var singel
har jag gått ut på några dejter
och ja...
Jag vill inte säga hur många, för jag vill inte bli dömd.
"Fluffy är en hora."
"Han är snuskig."
"Han är som tomten med alla sina ho ho-hos, ja."
Jag vill fortfarande gå ut. Jag vill ha kul, skapa kontakter,
men tyvärr litar jag inte på folk. Jag är rädd.
Jag har lätt för att träffa folk, men sen får jag veta vad de håller på med,
och det suger.
Jag är på min vakt nu.
Verkligen.
Det finns en mur och en mur och sen en mur och en mur.
Jag är den enda mexikanen som gillar murar.
Gällande framtiden kan jag säga
att jag inte vill ha nåt nytt förhållande.
Jag mår faktiskt bra.
Jag vill fortfarande gå ut, men jag vill inte ha en fast relation.
Det gör jag inte. Nej.
Varför buar du?
Det faktum att jag är ärlig
om att jag inte vill ha ett förhållande,
det finns nåt att säga om det.
Jag skulle kunna ljuga.
Träffa nån, säga att vi är pojkvän/flickvän,
och ha en grej.
Men betyder det nåt om ditt beteende inte förändras?
Jag är uppriktig och ärlig.
Allt jag vill, titta...
Killen som buade för att jag sa att jag inte vill ha ett förhållande.
Räck upp handen så att jag kan... Okej, du är känd, så...
- Vad heter du? - Justin.
- Justin? - Dustin.
Dustin. Okej, Dustin.
Förlåt för... "Dustin!"
"Ta det lugnt, bitch." Ja.
Ja, eller hur? "Amerika".
Okej, Dustin.
Att jag inte vill ha ett traditionellt förhållande
är ärligt, för jag kan säga
att jag inte vill hamna i en situation där jag är skyldig att delta
i sånt som inte får mig att känna mig som en bra människa.
Och vid 47 års ålder är jag trött på att bråka,
skrika, känna skuldkänslor, känna mig tvungen,
att inte le oftare.
Jag är nöjd.
Men jag vill ändå gå ut.
Jag vill bara vara uppriktig och ärlig.
Allt jag behöver, Dustin, är nån att äta med.
Nån att dricka med.
Nån att gå på bio med.
Och nån att mysa med.
Det stämmer.
Det behöver inte vara samma person.
Ibland krävs det en hel by. Okej.
Jag skulle gärna fråga en kvinna: "Vill du gå på bio?"
"Ja." Så går vi.
Efter filmen frågar jag: "Vad tyckte du?"
"Den var bra."
"Vill du se en film till?"
"Visst. När?"
"Nästa vecka?" "Låter bra."
"Vi håller kontakten. Vi ses nästa vecka.
Det blir så bra. Du gillar rom-coms. Jag gillar rom-coms.
Du gillar skräck. Jag gillar skräck.
Det kommer att funka. Jag gillar det här. Jag behöver det här.
"Jag måste dra." Och då blir hon konstig.
"Vänta. Måste du gå? Jag tyckte att det gick bra."
"Det går jättebra. Vi gör mer nästa vecka. Det här är bra."
"Men varför har du så bråttom? Var är du på väg? Vart ska du?"
"Jag ska ringa mysaren. Hurså?"
"Mysaren, vad är det?" "Oroa dig inte, det är ordnat."
"Filmer, det är din fil. Stanna i den.
Det här är vi. Stabilt. Du är filmtjejen, okej?"
Nu, Dustin.
Jag sa inget till henne.
Men jag ska berätta för dig.
När det kommer till mysavdelningen,
och det här är så galet, för jag har alltid haft ett förhållande
och jag var aldrig så här öppen och ärlig, men nu när jag är singel...
Det här är Fluffys smaker.
Så när det gäller mysavdelningen är det här vad jag vill ha.
Jag vill ha en kvinna.
En kvinna.
Med ursprungliga fabriksinställningar.
Den här kvinnan måste vara jämlik, eller större
i storlek.
Hon måste vara en stor tjej.
Jag föredrar stora tjejer.
Jag vill ha en stor tjej.
Ja.
Då kan vi båda enas om termostatens temperatur.
Och bara stora tjejer vet vad jag pratar om.
Jag är en stor pojke, och det gör att jag alltid blir varm.
Värmen påverkar mitt humör.
När jag är varm, blir jag irriterad. Min ångest skjuter i höjden.
För att jag ska känna mig bekväm ställer jag in temperaturen på 20 grader.
Okej?
Det stämmer.
Och det kan bara en stor tjej förstå.
Smala kvinnor, inte så mycket.
Och jag är så trött på nedslående, smala, frusna kvinnor.
Smala, frusna kvinnor är elaka.
De är elaka. De vill inte ha 20 grader.
Nej, de vill ha 22, 23 grader.
Du tar död på mig. Nej.
Men jag får inte göra så.
Jag får inte ställa in den på 20 grader. Då blir de otrevliga.
De blir onda. De säger: "Herregud. Vad är ditt problem?
Det är så kallt."
Ät nåt för fan.
Jag är trött på att svettas.
Men ja.
Dustin, jag ber om ursäkt.
Jag försökte inte vända det här till ett Ted Talk.
Jag vill inte att du ska tänka att jag inte tror på kärlek,
för det gör jag, och alla som klarar det,
all heder åt er.
Jag har träffat så många par genom åren.
Jag har träffat par som varit ihop i 20 år,
i 30 år, i 40 år,
i 50 år.
Ett par som varit ihop i 55 år.
Ja.
Jag kallar dem enhörningar.
Jag ska berätta historien.
Jag var i Savannah, Georgia,
och jag hade precis filmat klart den andra Magic Mike-filmen.
Nu...
Ja, jag vet. För er som inte vet
så var jag med i Magic Mike.
Ja.
Jag var den enda som inte var naken.
Magic Mike, inte Tragic Mike. Låt oss komma ihåg det.
Jag var den enda som inte var naken.
Efter filmen, när vi var klara,
så sa min manager Joe:
"Grattis till ännu ett projekt.
Jag vill bjuda dig på middag."
Jag tackade ja.
Han tog mig till Ruth's Chris Steak House,
som är en populär kedja runt om i landet.
Vi satte oss till bords
och så kom en väldigt sprudlande servitör.
"Hörni, vad händer? Firar vi nåt?"
"Ja, faktiskt."
"Gissa vad? Ni är inte de enda.
Ser ni paret där borta?
Det paret firar 55-årig bröllopsdag."
"Va?"
Så vi tittade.
Jag sa: "Varför pratar de inte?"
"Jag undrade samma sak,
men han gjorde en poäng av att säga 55 år."
"Det var ganska imponerande."
Jag sa: "Det är det."
Han gick för att hämta läsk och lite bröd.
Jag sa till min manager: "Joe, lyssna.
Jag ska hälsa på paret."
"Få oss inte utsparkade." "Nej då."
"Gör inte som förra gången." "Det blir inte som förra gången."
Så jag reste mig upp och sköt in stolen och jag gick mot paret.
Jag förstod hur viktig den här kvällen var för dem.
Jag visste hur lång tid det tagit att komma dit,
och jag var inte ute efter att sabba det.
Men jag hade frågor.
Och dessa två personer var helt klart proffs på den avdelningen.
Så jag närmade mig bordet så taktfullt jag kunde.
Jag sa: "Ursäkta avbrottet.
Det har kommit till min kännedom att vi firar
55-årig bröllopsdag."
Och mannen var så glad att nån sa det. Han blev jätteglad.
Han bara...
"Det stämmer, min son.
I dag för 55 år sedan
sa den här underbara damen bredvid mig
ja, och vi har varit ihop sedan dess."
"Det är vackert.
Får jag ställa en fråga?"
"Absolut."
"Varför pratar ni inte?"
"Han vill veta varför vi... Skratta, för fan."
Min son, när man har varit tillsammans så länge som vi två har,
har man kanske sett ett och annat.
Vi har barn,
barnbarn,
och barnbarnsbarn.
Vi har rest jorden runt många gånger om.
Vi är båda pensionerade militärer.
Vi har sett det bästa i människor,
och tyvärr, när man har levt
så länge som vi två har levt,
så har man även sett det värsta hos folk.
Vi har haft nästan alla slags samtal
som man kan ha...
...minst två gånger,
och efter 55 års äktenskap
försöker vi bara njuta av varandras sällskap,
även om det är i tystnad."
Jag sa:
"Har ni haft alla slags samtal som man kan ha?"
Och jag antar att jag triggade honom, för han sa:
"Titta på mig!
Titta på mig!
Jag har varit i strid.
Inget skrämmer mig.
Inget överraskar mig längre."
"Säger du det?"
Jag tog ett steg fram, tog tag i skjortan och drog upp den.
Och sen gick jag.
Vet ni vad som hände sen?
De började prata!
Jag gav paret den största gåvan de aldrig kommer att tacka för.
Nåt nytt, nåt spontant, nåt skandalöst,
nåt som ingen av dem hade sett förut.
Jag gav dem en ny historia.
Jag lovar er,
varje år från och med nu kommer de att prata om
det som hände vid 55.
"Kommer du ihåg, älskling? Minns du när samoanen blottade sig?"
Ja.
För jag är en givare.
För många år sen,
innan det fanns en sån här lokal att uppträda i,
så var det enda stället här där man som komiker kunde uppträda
en komediklubb utanför dörrarna
som var en del av kasinots ursprungliga layout.
Klubben hette The Improv. Det är en kedja.
Och för många år sen innan allt det här,
var det där Martin, jag och min kompis Alfred
gjorde våra shower.
Och första gången vi fick en chans att uppträda där
var jag inte så känd.
Jag var inte riktigt etablerad.
Och jag vill ta tillfället i akt att tacka en person
som varit till stor hjälp,
en man vid namn DJ Laz.
Det stämmer. Pimp Wit Da Limp.
Ja, Papá. Ja.
"Det är er vän, DJ Laz." Jag älskar honom, han är fantastisk.
Men han går i cirklar.
Han går i cirklar. Trevlig kille.
DJ Laz var en av de första
som lät mig vara med i morgonradion med honom,
och han hjälpte till att marknadsföra mina shower.
Inte nog med att han lät mig vara med i hans show och marknadsföra mina shower,
utan han kom dessutom till mina shower och han tog med sig folk.
Han tittade och umgicks och skrattade.
Han har en miljon saker att göra i Miami, men han kom och såg min show.
Och nästa dag: "Papá, var med i mitt radioprogram.
Vi ska prata om din show."
Och han hjälpte mig att sälja ut showerna år efter år.
Så, Laz,
jag vet att du tittar, Papá. Tack.
Det här är en del av dig, Papá.
Muchas gracias.
Tack.
Men det var många år senare.
I början,
första gången jag uppträdde på komediklubben
utanför dörrarna som inte finns kvar,
pratade jag med marknadsföringspersonen.
Det var så länge sen, det fanns inga sociala medier.
Det fanns inget TikTok, inget jäkla Twitter, Inget Facebook.
Det enda sättet att göra reklam
var att vara med i morgonradion, morgonnyheterna,
att be nån skriva om en i tidningen.
Minns ni?
Ja. Och sen, så klart, mun-till-mun, vilket alltid är bäst.
De hade affischer på komediklubben.
Marknadsföraren säger: "Gabriel.
Hjälp mig att hjälpa dig att hjälpa oss.
Vi vill sälja biljetter. Hur vill du bli marknadsförd?"
Jag sa: "Tja..."
Kom ihåg, det var länge sen.
Jag sa: "Så här vill jag bli marknadsförd.
Använd ett foto.
Skriv mitt namn under fotot, Gabriel Iglesias."
Jag hade inte fått smeknamnet Fluffy än. Så länge sen var det.
"Skriv 'som syns på Comedy Central' under det."
Det var mitt enda tv-framträdande på den tiden.
Marknadsföraren sa: "Jag tänkte, vad sägs om:
'Gabriel Iglesias och hans amigos'?"
"Amigos?"
"Varför 'amigos'?
För att jag har andra mexikaner med mig?"
Han tittade på mig och sa: "Bra. Du fattar."
"Det gillar jag inte. Vad sägs om: 'Gabriel Iglesias och vänner'?"
"Vi vill ha med några modeord
för att informera om vilken slags show det är."
"Vad är det för slags show?" "Det är en speciell show."
"Jag känner mig inte speciell."
"Lyssna på mig. Vad sägs om en taco-tisdag?"
"Nej tack."
"Vad sägs om en salsakväll?"
"Salsakväll?
Vänta, dans eller chips och guaca?
Jag gillar inget av det."
Jag kunde inte fatta att jag hade det här samtalet,
och jag ville bli upprörd.
Jag ville skälla ut honom för att han förminskade mig.
Men det gjorde jag inte, för jag visste att om jag blev arg,
så hade jag setts som svår.
Jag hade setts som ett problem,
och jag skulle inte ha fått en chans att komma tillbaka.
När folk frågar mig: "Varför har du lyckats?"
Självklart, med talang och genom att göra det man måste.
Men ett ord som ofta utelämnas är ordet uppoffring.
Jag var tvungen att offra nåt den dagen.
Många tror att de vet vad uppoffring betyder,
men det vet man inte förrän man tvingas göra det.
Jag var tvungen att offra min stolthet.
För även om jag ville skälla ut honom,
så skulle det vara att skjuta mig själv i foten.
Jag visste att om de kunde se vad jag kunde göra på scenen,
så skulle jag få komma tillbaka och de skulle behandla mig annorlunda.
Så hur ont det än gjorde, så mycket som det sög,
så godkände jag den idiotiska taco-tisdagen.
Så jag var väldigt upprörd.
Jag undrade om det var nåt som hände alla nya komiker
eller om jag blev särbehandlad?
Det tog kål på mig.
Jag behövde veta.
Jag kunde inte bara googla det,
för det var inget alternativ på den tiden.
Så jag fick gå till klubbens entré
där de hade en soptunna som var full med flygblad.
Jag tog flygbladet och tittade på det
och där stod kommande komedishower.
Och jag blev så upprörd när jag såg det,
för det var bara bilder, namn och tv-framträdanden.
Inga fåniga namn, inga temakvällar, varken kryddor eller galenskap.
Bara komedi.
Jag sa: "Varför måste jag ha den dumma taco-tisdagen?
Jag ska försöka hitta en annan komiker
som är lite mer i min stil.
Om ni förstår vad jag menar.
Den enda andra komikern jag kunde hitta
var en man vid namn George Lopez.
Men reklamen för hans show var bara en bild, namn
och därunder stod det: "Som setts på ABC."
Det var allt.
Det stod inte: "Gillar att rida åsna-George Lopez."
"Äter burrito med båda händerna-George Lopez."
"Jag hoppade precis över muren-George Lopez."
"Varför gör de så här mot mig?
Då ska vi se hur de marknadsför de svarta komikerna."
Och med de svarta komikerna
var det samma sak.
Bild, namn, tv-framträdanden.
Om det inte var en show med flera svarta komiker,
för om de hade en show med tre eller fler svarta komiker,
så fick den ett fräsigt namn.
De kallade showen "Urban Night",
"Apollo Night", "Def Jam Comedy Night",
"BET Comedy Night" eller "Black-ish Comedy Night".
Längre än så gick de inte.
De gick inte längre, som med mig.
Det fanns inte margarita-måndag, taco-tisdag,
orten-onsdag, tortilla-torsdag,
fiesta-fredag eller lirar-lördag.
Det skulle aldrig hända svarta. Skämtar du?
Det blir ingen maltwhiskey-måndag,
Tupac-tisdag, vattenmelon-onsdag,
Thong, Thong, Thong-torsdag,
friterad kyckling-fredag eller Sookie-sookie-lördag,
eller spöa-en-kvinna-söndag.
Och det kommer absolut inte att hända vita människor.
Jag tänker dra skämtet.
Vet ni varför ni kan skratta och njuta och inte känna er hotade
av det jag tänker säga?
För som jag sa tidigare ikväll,
jag är här för att underhålla, inte för att förolämpa.
Jag är här för att driva med alla, och vi börjar med mig.
Dessutom
kommer det aldrig att ske.
Det blir ingen monstruck-måndag, trailer park-tisdag
white trash-onsdag eller dejta-din-syster-torsdag.
"Nej, Fluffy. Nu gick du över gränsen.
Jag heter Dustin och sånt skämtar man inte om.
Jag är från Davie, för fan."
Var tyst nästa gång.
Så...
Jag pratade med Martin innan jag kom ut här
och han sa: "Ska du berätta om temakvällarna
som hände på The Improv?"
Jag sa: "Det borde jag nog göra, Martin.
Jag borde berätta historien om temakvällarna."
Han sa: "Får jag säga en sak om det med temakvällarna?"
"Självklart, Martin."
"Inser du att under alla år som jag har hört dig berätta historien
om vad som hände på klubben,
inser du att du aldrig
har avslutat veckan?"
"Martin, du vet väl varför?
Det är komedins regel.
Man vill avsluta med det största skrattet.
Torsdag får det största skrattet, och därför stannar jag där."
Martin sa: "Jag vet,
men du rånar vita människor på deras vecka."
Så har jag aldrig sett det.
Fox News-fredag.
Storma Kapitolium-lördag.
Säg förlåt-söndag!
Har vi fortfarande kul?
Det är det jag pratar om.
Folk som skrattar, som inte blir upprörda, som inte tar illa upp,
som inte går i taket.
Och för er fem personer
som aldrig har hört talas om mig förut, det här är för er.
Jag blev stoppad
två minuter efter att ha kört ut från en Krispy Kreme-donuts drive-through.
Jag svängde vänster istället för höger,
men jag var inte uppmärksam, för jag hade en låda.
Jag tänkte att de skulle fatta.
Jag svängde fel helt plötsligt.
Hej då.
Polisen är väldigt långsam. Skit samma.
Jag tog lådan med munkar och ställde i knäet.
Jag öppnade den. Jag tänkte...
Och precis när jag skulle hugga in
så kom polisen till rutan
och sa: "Vet du varför jag stoppade dig?"
Det var öppet mål. Jag tog lådan och sa: "För att du kände lukten."
Fluffy!
Ni undrar säkert varför vi pausade specialen igen?
Jag vill bara berätta för er att de flesta komiker redan hade sagt
"Tack och god kväll," åkt hem, löst in sina Netflix-checkar
och hoppats på ett nytt samtal.
"Snälla, ring mig, Netflix." Men han är inte som de flesta komiker.
Så går det när man anlitar en mexikan. Vi älskar övertid.
Tack för att ni fortfarande vill höra ett skämt som är över 20 år gammalt.
Jag växte upp med er också.
Jag fick gåshud...
Titta.
Det var vackert.
Jag älskar er också, och allvarligt talat,
tack för det.
Tack.
Det finns fans, och sen finns det det ni just gjorde.
Jag vet ingen annan komiker som får sån här kärlek och lojalitet.
Tack så mycket.
Jag går inte av scenen än för jag har mer kvar,
men jag vill tacka er för det.
Tack.
När jag började göra standup 1997,
så det enda stället som tillät mig att gå upp på scenen och göra det jag gör
var barer.
Sunkbarer, stökiga barer.
Det var där Martin och jag träffades för många år sen.
Vi uppträdde i en bar i Montebello, Kalifornien,
och man fick slåss med publiken
på grund av allt oväsen.
Tv-apparater stod på.
Folk drack, rökte... Folk gjorde allt där inne
utom att lyssna på en.
Man var tvungen att köra hårt och försöka få dem att skratta.
Och en kväll drog en komiker mig åt sidan
och sa: "Du, grabben."
Jag blev upprörd över att bli kallad "grabben".
"Jag får ju dricka."
Jag var 20, 21 år gammal, och även om jag kände mig vuxen,
så var jag inte det.
Jag var inte vuxen.
Jag blev upprörd över att han drog mig åt sidan.
Han sa: "Får jag ge dig ett råd?"
Jag tänkte: "Vem tror han att han är? Jag är roligare än han."
Det var det jag trodde, för vid 21 års ålder var jag ett svin.
Det var jag.
Och så,
jag vet inte vad som flög i mig, men jag sa:
"Visst, jag lyssnar."
Jag bara stod där och han sa: "Hör på.
Du är väldigt sympatisk på scen, och det är ovanligt.
Jag ska ge dig ett råd.
Om du slutar svära i din show
och tar bort det snuskiga materialet,
så tror jag att du kan ha en lång karriär framför dig."
Och jag vet att jag sa ta bort svärandet, och jag har sagt F-ordet två gånger nu.
Nej, tre gånger. Jag har sagt det tre gånger.
Men jag tänker på det. Det är inte vartannat ord.
Och vi är på ett kasino.
Ingen spelar bort alla pengar och säger: "Rackarns." Nej.
Jag hörde några av er svära förut.
"När fan ska det här börja?" Ja, jag hörde er.
Jag är fet, inte döv.
Jag hörde er, för fan.
Hur som helst,
han gav mig det rådet.
Sluta svära och ta bort det snuskiga materialet.
Och jag vet inte varför jag lyssnade, men det gjorde jag, och han hade rätt.
Plötsligt fick jag möjligheter till vänster och höger.
Jag blev inbokad på college, gymnasier, kyrkor, marknader.
Och sen den stora,
kasinon.
Förr i tiden
var man tvungen att vara ren för att uppträda på ett kasino.
Men så är det inte längre.
Om du kan sälja biljetter spelar det ingen roll vad du gör,
de vill ändå boka dig.
Men det var bara ett fåtal personer
som klarade det.
Jag hade turen att vara en av dem. Jag minns att jag fick uppträda
på ett kasino som heter Morongo i södra Kalifornien.
Jag var backstage med bokaren,
damen som anlitade mig, och hon sa: "Inga svordomar, okej?"
Jag sa: "Nej då."
"Inget snuskigt material?" "Inget snuskigt material."
"Lycka till."
Och det var bara jag. Jag hade ingen publikuppvärmare.
Det var en röstkommentator på högtalaren.
"Damer och herrar, välkomna komikern Gabriel Iglesias."
Sedan gick jag bara ut på scenen.
Jag förolämpade hela publiken
på fem sekunder.
Och jag gjorde det utan att svära.
En jävla 22-åring går upp på scenen,
tittar på publiken och säger:
"Hej. Är det här ett vanligt kasino eller är det ett indiankasino?"
Ni vet.
Jag visste inte.
Jag hade inte TikTok som kunde lära mig.
Jag fick en livserfarenhet som jag aldrig glömmer.
När jag sa det, såg man hela främre raden,
som bestod av stammedlemmar från kasinot,
resa sig upp,
och en av dem skrek åt mig inför hela publiken.
"Så säger man inte längre.
Det heter amerikanska ursprungsinvånare. Visa respekt."
Och jag sa: "Herregud. Ursäkta. Jag visste inte."
Och jag kände mig hemsk, och jag skämdes verkligen.
Som tur var hade jag en andra show klockan 22:00.
Jag gick ut på scenen.
Jag behövde inte bli tillsagd tusen gånger att jag klantat mig.
Den enda gången jag skämdes inför hela publiken
var allt som behövdes.
Det är därför jag tror på skam.
Det är bra att skämmas.
Skam är bra om man gör det med ett syfte.
Om du ska lära nån en värdefull läxa,
så kör på, för det funkade för mig.
Jag fick skämmas en gång.
Andra showen, klockan 22:00. Jag gick ut på scenen. Det var annorlunda.
Jag sa: "Innan jag börjar, mina damer och herrar,
vill jag ta tillfället i akt
att tacka alla amerikanska ursprungsinvånare här ikväll.
Tack för den här möjligheten att uppträda i ert kasino.
Jag hoppas att ni gillar föreställningen."
Jag trodde att det var lugnt.
Då reste sig en stammedlem längst bak.
Han sa: "Skippa 'amerikanska'. Säg bara 'ursprungsinvånare'."
"Okej!"
Det fastnade. Det var mäktigt.
Det var läskigt.
Nästa gång jag uppträdde på ett kasino sa jag:
"Jag vill tacka alla ursprungsinvånare som är här ikväll,"
och då skrek nån: "Vi är inhemska."
Ta mig fan.
Det är fyra.
TEKNISKT SETT ÄR DET 5
PETIGT FAN
Med tiden fick jag chansen att uppträda över hela USA,
och sen fick jag min första show i Kanada.
Ironiskt nog
på ett kasino.
Vi uppträder fortfarande där, på Caesars i staden Windsor, Ontario,
på andra sidan vattnet från Detroit, Michigan.
Jag fick lära mig den hårda vägen att i Kanada
har man en helt annan term för att beskriva... folket
som härstammar från det landet.
Den rätta termen i Kanada är
First Nations.
Det visste jag inte. Jag var så nervös när jag var i Kanada.
Jag sa "amerikansk ursprungsinvånare".
Hallå, jag var ju inte ens i Amerika. Jävligt dumt, va? Pendejo, jag vet.
Lyckligtvis drog nån mig åt sidan och berättade hur det låg till.
Lyckligtvis hade jag en andra show.
Klockan 22:00 gick jag ut på scenen och sa:
"Innan jag börjar, vill jag tacka
alla First Nations-personer som är här ikväll."
Då skrek nån:
"Kalla oss indianer."
En kille på första raden bara:
"De är inte från Indien.
De är inte från Indien!"
Kanada har alltid varit ett äventyr.
Vi gjorde en show på samma kasino.
När vi uppträder utanför USA,
även om det är i ett grannland som Kanada eller Mexiko,
så är Martins första fråga till publiken:
"Har vi några amerikaner här ikväll?"
För oavsett var vi uppträder finns det alltid en handfull.
Så Martin gick ut på scenen och han ställde frågan:
"Har vi några amerikaner här?"
Utan att veta att det tidigare under dagen
på samma kasino, i Grand Ballroom,
hade varit en julfest för ett amerikanskt företag
från tvärs över vattnet i Detroit
och de hade ett årets slut-firande.
De hade värmt upp sen lunch.
De festade.
Och festplaneraren för eventet
tänkte att det var en fantastisk idé att avsluta festen med skratt.
Så den här personen köpte alla biljetter till min show den kvällen
och gav dem till företaget.
Klockan blev 19:00 och alla snubblade in,
tog sina platser, och sen kom Martin ut och ställde frågan:
"Har vi några amerikaner?"
Och istället för att få ett "Hurra" "Tjoho", "Här", fick han...
De var så fulla att de började skandera.
"USA."
Jag var i logen och hörde det här. Jag tänkte: "Varför är vi här?
Vi kunde ha gjort det här i Detroit."
Jag var tvungen att fylla i papper.
"Det här är inte okej."
I pausen kom Martin backstage
och han sa: "Jag vet inte om du hörde..."
"Jag hörde."
"Du kanske vill nämna det." "Jag ska."
Nån gång under mitt uppträdande sa jag till publiken:
"En liten fågel sa till mig
att det kan finnas ett par amerikaner här ikväll.
Är det sant?"
Javisst...
Och de började göra det igen.
"USA!"
Sen blev det tyst, och man kunde höra "Amerika".
Jag sa: "Damer och herrar, förstår ni vad som just hände?
Vi skrev historia."
Och folk på första raden tänkte: "Historia?"
"Vi skrev precis historia.
Vem hade trott att dagen skulle komma
då tusentals på tusentals på tusentals
amerikaner skulle korsa en gräns...
...för att se en mexikan?"
Tack för de 27 år som ni har stöttat den här mexikanen.
Miami, jag älskar er väldigt mycket. Tack så mycket.
Ha en bra kväll.
Tack.
Fluffy!
FÖR RISA. JAG DÖPTE DIG TILL RISA FÖR DET BETYDER SKRATT PÅ SPANSKA
OCH DET ÄR VAD KOMIKER ÄLSKAR ÖVER ALLT ANNAT.
JAG KOMMER ATT SAKNA DIG FÖR ALLTID.
Undertexter: Sarah Wallin Bååth