Пухнастик!
Погляньте на цей натовп.
Вони обожнюють цього хлопця.
Хто він?
Чому вони так божеволіють?
Мабуть, доведеться повернутися в самий початок
і розібратися.
Монтажере, зроби ласку й відмотай на початок.
Здається, ти відмотав надто далеко.
Так, розумію. Останній спецвипуск на стадіоні.
Мексиканська Тейлор Свіфт.
Це задалеко.
Агов, гальмуй.
Це вже занадто...
Так, монтажере, дуже смішно.
Дуже смішно.
Я не цей початок мав на увазі.
А скільки триває цей спецвипуск?
1 ГОДИНА 38 ХВИЛИН
Тоді відмотаймо назад на цей час
і даймо людям тему для розмови.
ЛЕГЕНДА ПУХНАСТИКА
Пухнастик!
ЛЕГЕНДА ПУХНАСТИКА
Пухнастик!
Ми в Маямі, сучко!
Так. Кляте Маямі.
Лише в Маямі я можу так одягатися.
У Лос-Анджелесі від такого
люди кричать: «Я сліпну!
Це занадто».
Я схожий на мексиканського Ді Джея Каледа?
Оскільки ми тут, я ще хотів би подякувати
Only in Dade.
Дуже дякую.
Хто знає, той знає,
і я думаю, ви знаєте.
І моїм друзям із «Ла Каррета» за їжу.
Так.
Спасибі.
Перед початком
хочу подякувати готелю й казино «Хард Рок»
за можливість записати спецвипуск.
Ще ніхто не записував тут спецвипуск.
Сьогодні це буде вперше.
Не Rolling Stones.
Не Eagles.
Вони довірили зробити це
коміку.
Тому хочу подякувати.
Хтось іще зупинився в «Хард Рок»?
Я теж.
Прекрасний готель, і я кажу це
не тому що в мене безкоштовний номер.
Ознака класного готелю — це їхній власний відеоролик коли вмикаєш
телевізор у номері.
Тут, коли в номері вмикаєш телик, чуєш:
«Ласкаво просимо в готель і казино "Хард Рок".
Цілодобові азартні ігри сім днів на тиждень, 365 днів на рік».
Я думаю: «Чому я не можу припинити це дивитися?»
І замислився,
чому б їм те саме не зробити з ігровими автоматами?
Азартні ігри — це вже безсоромно.
Можна піти далі.
Просовуєте в автомат 20 доларів, а він вам:
«Не зупиняйся».
«Я не зупинюся».
Люди підходять і питають: «Що ти робиш?»
«Намагаюся зірвати джекпот!»
Я почну сьогоднішній виступ з питання.
Комедійні виступи зазвичай так не починаються, а мій почнеться.
Питання таке:
хто з присутніх жодного разу до сьогодні не чув про мене?
П'ятеро.
Два. П'ять. Гаразд.
Вам п'ятьом я хочу сказати: «Вибачте».
Ви зраділи, побачивши квиток.
Ви побачили прізвище, а вийшов я.
І ви подумали: «Енріке погладшав».
Я питаю, чи чули ви про мене раніше,
бо якщо чули, то знаєте, які шоу я роблю,
а які не роблю.
Я вам не казатиму, за кого голосувати, а за кого — ні,
чи колоти вакцину, чи робити аборт.
Це не мені вирішувати.
Якщо ви образилися, то не розумієте мене.
Я скажу вам, чого я не робитиму.
Я вам обіцяю, що я вас розважатиму, а не ображатиму.
Ми будемо приколюватися з усіх.
У тому числі з мене.
Але маю сказати, що зараз не ті часи.
Я так довго цим займаюся,
що думав, що якщо нікого не ображати,
то й проблем не буде, але тепер усе інакше.
Я в цьому вже 27 років.
Двадцять сім років я комік.
І всі 27 років я не хвилювався.
Коли я починав, чорт... у 1997,
я був поголений,
з волоссям.
Так. Ви здивовані. «Що сталося?»
Вакцина. Так.
Жартую. Вибач, Флоридо.
Коли я сказав про вакцину, ви мені: «Я ж казав».
«Тебе ж попереджали».
Мене зараз друзі питають:
«Чувак, ти ж добре заробляєш. Чому волосся не пересадиш?»
Питаю: «Навіщо?»
«Бо деякі жінки люблять хлопців із волоссям.»
Ну, молодці.
І це правда.
Я зустрічався з жінками, які наголошували на тому,
що волосся важливе.
Одна прямо сказала: «Я хочу проводити рукою по твоєму волоссю».
А я їй сказав: «Якщо спустишся нижче...
твоє бажання здійсниться.
Ти не уточнила місце.
Якщо тобі потрібна волосня, в мене вона є».
Я вже 27 років виступаю як комік.
І за ці 27 років я бачив, як багато інших коміків
з'являлися й зникали.
І я дуже радий, що за цей час
ми як-не-як тримаємо планку.
Думаю, ми робимо все правильно.
Це дивно,
бо як на мене, зараз треба бути дуже уважним.
Уважність — головне. Я в індустрії 27 років,
і тепер мені почали говорити таке, чого я раніше не чув.
Мені стали казати:
«Пухнастику. Я виріс на твоїх виступах».
Це неймовірний комплімент, бо це значить, що ти не просто фан,
а що ми росли разом.
Що ти слідкував за моєю кар'єрою дуже довго.
Дехто з вас уперше побачив мене ще в дитинстві.
І тепер хтось із вас прийшов сюди
вже зі своїми дітьми.
І я хочу подякувати вам за роки довіри й за те,
що раз за разом приходите на виступи.
Це важливо для мене.
Почути, що на ваших виступах виросли —
це найбільший комплімент, який може почути шоумен.
І тепер, після психотерапії, я розумію, що це означає.
Скажу чесно.
Коли я вперше почув, що на моїх виступах виросли,
я не знав, що з цим робити.
Я не знав, як це усвідомити,
бо ніхто не хоче відчувати, що він... старіє.
Вперше я відреагував так...
Почувши це вдруге, сказав: «Купи кепку».
А втретє я це прийняв. Сказав:
«Багато років тому, коли я лише починав, тут була земля
геть до горизонту.
Усе було інакше...»
Не знаю, чому я в старості говорю як білий.
Але це так.
Якщо говорю як мексиканець, мене не сприймають усерйоз.
«Та пішли ви.
Ми жили на ранчо, а потім нас вигнали.
Там так важко».
Але змінюються часи, змінюються правила.
Не знаю, як довго це ще буде прийнятно.
Розкажу, що зі мною сталося й чому я про це згадав.
Я записав подкаст.
І перш ніж увійти на студію, я поговорив із продюсеркою.
Вона з радістю сказала: «Ґабріелю Іґлесіасе,
ми дуже раді, що ви тут.
Це так круто.
Але перед початком ведучий
хотів у вас дещо дізнатися». Я кажу: «Так, питайте».
«Як ви себе ідентифікуєте?»
Я не знав, як відповісти.
Мені 47 років. Я не знаю, що сказати.
Кажу: «Чорт. Мабуть, як голодний».
Тобто...
Я втомлений, сонний і сумний по вівторках.
Не знаю, що я маю сказати.
Ось у чому справа.
Я розумів, про що вона мене питає.
Просто не хотів розмовляти про те,
що мене жодним чином не стосується.
Це було... Так.
Мені здавалося, що це приманка,
бо як би я не відповів на питання,
я б опинився в незручному становищі.
Бо я просто хотів бути смішним.
Але зараз не можна не відповідати на питання,
бо тиша сприймається як проблема.
Вибачте, що не відповідь на питання
вважається проблемою.
Бо я зростав у часи, коли всі навколо тобі казали,
щоб не втручався в чужі справи.
От я й не лізу в чужі справи.
Ще нам постійно казали,
що треба завжди поважати старших.
З якого б покоління ти не був,
на цьому твердженні сходилися всі
до сьогодні.
Тепер люди похилого віку вважаються проблемою.
І це дійсно так.
І я це розумію,
бо в сучасної молоді в руках завжди є передові технології
й в будь-яку мить можна нагуглити що завгодно,
окрім життєвого досвіду.
Розумієте?
Боротьбу з негараздами не завантажиш. І поразки не завантажиш.
Не завантажиш моменти, які формують твою особистість,
роблять тебе кращим.
І знову для мене
Тож я вирішив не лізти в чужі справи й просто жартувати,
коли вона мене спитала.
Вона дуже засмутилася й образилася.
Щойно я пожартував,
вона сказала: «Я не про це.
Які у вас займенники?»
«Що?»
«Які займенники?
Ви, наприклад, вони чи їх?»
«Вони?
Чи їх?
Я такий товстий?
Коли я перестав бути одним?»
Мабуть, я доївся до множини.
Ось що сталося.
Виявляється, навіть якщо в тебе добрі наміри,
і намагаєшся бути хорошим,
можна нажити собі проблем.
Скажу, що ще зі мною сталося.
Я був у «МакДональдсі».
Це навіть не жарт, але гаразд.
Ви вже приготувалися до чогось прикольного.
Я був у «МакДональдсі» поряд із домом.
«МакДональдс» біля мого дому — це два в одному.
Це і «МакДональдс» на розі, і заправка.
У мене позашляховик.
Заправляється він довго.
Тож я вирішив прихопити нагетсів.
Я заходжу в «МакДональдс» і помічаю,
що біля входу
сидить бездомна сім'я.
У них не було жодних табличок.
Вони не просили в мене грошей, але це було помітно.
Було зрозуміло, що цій бідній сім'ї непереливки.
Я зайшов у заклад і подумав:
«Мені не хочеться їсти.
Правда. Це вже просто звичка».
Я підходжу до каси й кажу:
«Знаєте, я хочу замовити їжі для сім'ї. Там діти».
Я роблю замовлення, а касирка каже: «Ще щось?»
«Насправді, так. У вас є вологі серветки?»
«Даруйте?» — «Серветки, щоб почистити руки».
«Можете скористатися туалетом.
Я скажу вам код».
«Зрозумійте.
Це не для мене. Це для сім'ї волоцюг,
яка сидить за дверима.
Я хочу, щоб маленькі діти вимили руки перед їдою.
Їжа, яку я щойно замовив, для них».
А поки ми говоримо...
Дякую.
Поки ми говоримо, менеджерка в «МакДональдсі»
слухає нашу розмову, а потім підходить.
Допитлива така.
Вона каже: «Вибачте. Я вас випадково почула.
Кажете, ця їжа для сім'ї біля ресторану?»
«Так. Сподіваюся, це нормально».
«Звісно, це нормально.
Давати їжу людям, які її потребують дуже добре.
Однак те, як ви їх назвали,
це не нормально».
«Як я їх назвав?»
«Ви сказали...
"волоцюги"».
«Бо так і є. Погляньте.
Він облизує вікно».
«Це слово більше не можна казати.
Воно вважається образливим».
Хто скаржився?
«Гаразд, якщо не можна казати слово "волоцюга",
що треба казати замість слова "волоцюга"?»
«Сер, новий політкоректний термін для людей, які опинилися
в такій скрутній ситуації — недомний».
«Ви жартуєте».
«Ні, сер, не жартую, і, будь ласка, тихіше».
«Хочете, щоб я говорив тихіше,
коли ви говорите таку маячню?»
«Сер, якщо вважаєте це маячнею, то ви є частиною проблеми,
а не рішення».
Серйозно, Маямі. Мені хотілося волати.
Мені хотілося волати.
Мені хотілося горлати, як у гетто.
Люблю тебе, Пухнастику!
Дякую, що прийшла, гетто.
Так, я хотів на неї накричати, але...
Хотів, але не зміг,
бо це звичайний «МакДональдс», у який я ходжу.
Розумієте? Не хочу, щоб мене вигнали.
Інший далеко, а бензин дорогий, тому ні.
Я подивився на неї й сказав: «Хочете пограти в цю гру?
Пограймо.
Відтепер
я більше не жирний.
Згідно з вашими словами, відтепер я "нетренований"».
Так і сказав. Вона подивилася на мене й каже: «Це маячня».
Я подивився на неї й кажу: «Ого!
Якщо по-вашому це маячня, тоді очевидно, що ви частина проблеми.
А не рішення».
Я взяв їжу й вийшов.
Друга частина історії. Виходжу я до сім'ї.
Віддаю мамі пакети з їжею.
Мама була дуже милою.
Вона була рада, що хтось подумав про неї та її дітей.
Вона дуже зраділа.
Вона каже: «Я така вам вдячна.
Ви не уявляєте, як допомагаєте нам,
це дуже багато значить.
Дякую».
Я просто мусив її спитати.
Я питаю:
«У вас усе гаразд?»
Я знаю, що ви думаєте.
Дехто скаже: «Не роби цього».
А я зробив. Тому ми й тут. Дивіться.
Я її питаю: « У вас усе гаразд?»
Вона каже: «Ні, на жаль. Зовсім не гаразд.
Ми вже чотири дні як волоцюги».
А я такий: «Ну...
Не знаю, чи ви в курсі.
Але...»
Ні, я її не виправив.
Я її не виправляв, бо я не козел.
Тому я її не виправляв.
Ось що я маю на увазі.
Зараз, навіть якщо у вас добрі наміри,
ваші слова й дії можуть перекрутити
так, щоб виставити вас негідником.
Не повинно бути негативних наслідків
за доброту, за те, що намагаєшся допомогти,
за бажання вчинити правильно, за турботу.
На жаль, нас поглинуло слово «відповідальність»
і ми, на жаль, іноді забуваємо, що ми люди.
Я не хочу зараз про це патякати.
Просто хочу розповісти вам про ситуації,
які зі мною ставалися.
Зараз, після 27 років комедійної кар'єри,
щоразу, коли я виходжу за двері,
наді мною вмикається світло.
Тобто щоразу, коли я покидаю свій дім,
є невеликий шанс, що я потраплю в новини.
Наприклад,
Мартін розповідав, як падав зі сцени?
- Так. - Гаразд.
Для місцевих, Мартін якось раз упав. Він розповідав про це.
Ви цього не бачили,
бо ваша підписка цього не покриває.
Добре.
Дивіться першу частину на Prime.
Здається, на Prime.
Подивіться її там, а потім додивитеся решту тут.
Отже, ми робили шоу у Фініксі, Аризона,
і Мартін випадково впав зі сцени заввишки з цю
і зламав ногу.
Найдивовижніше, що Мартін на адреналіні встав,
забіг на сцену, закінчив виступ,
а коли він закінчив, його відвезли до лікарні.
Він професіонал.
Серйозно, це профі.
Я йому респектую, бо якби це був я...
Якби я впав зі сцени,
і мене б спитали: «А як же глядачі?»
«Нехай ідуть лісом».
«Що робити?» — «Вертайте гроші».
Але різниця в тому, Мартін мав сказати, що він упав,
щоб ви знали, що він упав.
До речі, я бачив падіння.
Він вийшов і перечепився за шнур за лаштунками,
але вже пройшовши крізь завісу.
А потім так... Мартіне!
Жінки в першому ряду казали:
«Я звалила його з ніг».
Радий, що ви смієтеся.
Я сказав це вчора і хтось зітхнув: «Ой».
Питаю: «Чому "ой"?»
«Ну, це ж твій друг».
«Саме тому я з нього сміявся».
Це ознака справжньої дружби — можливість сказати
одне про одного жахливі речі.
Бо ти знаєш, що це не серйозна.
І ви ж не думаєте, що якби замість Мартіна
зі сцени впав я, він би про це не пожартував?
Він би точно пожартував, повірте.
Сказав би: «Я бачив, як Пухнастик підстрибує».
І це було б у новинах, не сумнівайтеся.
Якби я сьогодні упав зі сцени, біля будівлі за годину були б журналісти.
«Ми ведемо прямий ефір біля готелю й казино "Хард Рок",
де, за офіційною версією, Пухнастик втратив рівновагу.
Слово Томові, який зараз у закладі й може повідомити більше».
«Саме так, Джиме, я стою в готелі й казино «Хард Рок»,
де Пухнастик, очевидно, навернувся.
До кінця не зрозуміло, що сталося сьогодні.
Представник місцевої влади в своєму інтерв'ю нам сказав:
"Чорт".
Досі невідомо, чи постраждала сцена.
Ми говорили з охоронцем, який дав такий коментар:
Я все бачив усе на власні очі.
Пухнастик упав. Це жах.
Востаннє стільки білих плакали на концерті Тейлор Свіфт.
Це був кошмар.
Жахіття якесь. Ще й у Маямі. Уявляєте?
Постраждало більше кубинців, ніж від Кастро».
Після такого кенселять.
Ось суть, яку я намагаюся передати.
Я нещодавно потрапив у новини.
Багато не скажу,
але скоро вийде епізод «Сімейної ворожнечі»,
в якому буду я.
Так.
Це епізод зі знаменитостями, тож там Пухнастик та його родина
змагатимуться проти Товстого Джо
і його сім'ї.
Так, Товстий Джо проти Пухнастика,
бо у продюсерів, очевидно, гарне почуття гумору.
Словом, до мене на зйомки зі східного узбережжя
прилетіли родичі.
Шоу пройшло дуже добре. Переможця дізнаєтесь пізніше.
Розповідаю далі.
Моя сестра, яка не була в Каліфорнії сто років теж прилетіла,
і наступного дня каже мені:
«Можемо піти в Діснейленд?»
Я кажу: «Звісно, ходімо».
І я відвів її та її чоловіка Ґорді в Діснейленд.
Ми покаталися на атракціонах і одразу скажу,
що не це потрапило в новини.
Не те, що я зміг влізти в атракціон.
Ні!
А дехто так подумав.
Сідаємо в атракціон «Тачки». у на Каліфорнія-Авеню,
і на півдорозі машина зупиняється на треку.
Сестра дивиться на мене.
Питає: «Так і заплановано?»
Кажу: «Ні, я за всю поїздку заплатив. Мали б доїхати.
Усе мабо б бути нормально».
Працівники змогли нас витягти з машини
лише хвилин через 20.
Отже, сидимо ми під сонцем 20 хвилин.
Для мене це не проблема, бо я смуглявий.
Мені можу посидіти 20 хвилин на сонці.
Моя сестра вдвічі темніша за мене.
Як справжня Апачі.
З Ацтеків, чорт забирай...
А от її чоловік з Міннесоти.
Він ледь не помер.
Розумієте?
Поки ми сидимо в машині
й чекаємо на діснейлендівців, які мають нас звільнити,
людей у черзі розуміють, що атракціон закрито.
Біля атракціону утворюється черга.
Люди помічають машину на треку,
а потім бачать,
хто в машині.
І раптом починають діставати мобільні телефони.
І коли ми виходили з Діснейленду,
TMZ вже написали про це статтю й ви можете її нагуглити.
Стаття з'явилася ще до того, як ми вийшли з Діснейленду.
Там було написано: «Пухнастик застряг на автостраді в Діснейленді».
Я подумав, що це мило.
Прикольно.
Смішно. Що це добре.
Поки не почитав коментарі.
Деякі з вас...
такі гади.
«Те, що ти достатньо високий, щоб кататися,
не означає, що ти достатньо худий.»
Один пише:
«Машина втомилася».
Інший: «Ти ж мексиканець. Чому не полагодив?
І це був Мартін.
Отак.
А до того ми потрапили в світові новини.
Ви можете пам'ятати цю історію.
Ми з хлопцями здійснили аварійне приземлення.
Я найняв приватний літак,
бо на мій рахунок нарешті зайшли гроші за минулий спецвипуск на Netflix
і я відчув себе багатієм.
А виявилося, що я баласт.
Найгірша турбулентність, яку ми відчували за 27 років комедіанства.
Точно найгірша на моїй пам'яті.
У якийсь момент літак зробив так.
А я — так.
Найстрашніше було дивитися, як мої собаки підлітають із сидінь.
На щастя, ми вдало приземлилися.
Не це потрапило в новини.
А те, що коли ми зайшли на приземлення,
літак приземлився, а потім з'їхав зі смуги
на 200 метрів, і ми опинилися в полі.
У полі.
Поле!
Ви серйозно?
Я так наполегливо працюю...
щоб зламати стереотипи,
і тут купка мексиканців опинилася в полі. Це ж треба.
TMZ так і написали: «В полі знайшли мексиканців».
У кіно пілоти завжди дізнаються першими,
коли є проблеми.
І вони завжди ввічливо кажуть про це
пасажирам.
Вони люблять слухати себе. Вмикають мікрофон і кажуть:
«Говорить ваш капітан.
Маю попередити про проблеми з повітряними потоками.
Якщо будете ласкаві пристебнути паски, все буде тіп-топ».
А якщо починає трясти, каже:
«Говорить ваш капітан.
Тут хтось наштовхався мексиканської їжі,
тому нас і трясе.
Перекусили фаст-фудом.
Не забудьте пристебнути паски.
Може бути... Ну от, це було воно.
Я повернуся до вас за кілька секунд...»
Якщо літак падає: «Готуйтеся до зіткнення».
Тримайтеся міцніше. Жорстке приземлення».
Наш пілот —
ані слова.
Наш пілот нічого не сказав поки ми повністю не зупинилися.
А десь через хвилину
двері в кабіну відчинилися, він просунув голову
й питає: «Ви як?»
Я такий:
«Погано. Моя чихуахуа в підстаканнику».
Це була страшна ситуація,
але маю сказати, що хоч нам і довелося робити аварійне приземлення,
і ми думали, що помремо,
я вдячний за цей досвід.
Вірте чи ні.
Вдячний, бо це нагадало мені, яке життя цінне
і як швидко все може змінитися.
Час від часу нам треба нагадувати,
нас треба потрясти, щоб ми подумали:
«Боже, як це особливе».
Це важливо. Насолоджуйтеся. Розважайтеся.
Решту дня після приземлення
хто б що мені не сказав,
ніщо не могло б затьмарити мою радість від того, що я дихаю й живу.
Ніщо.
Тому я вдячний за погані моменти.
І як на мене, погані моменти — це добре,
бо в житті потрібен баланс.
Треба мати поганий досвід,
щоб по-справжньому оцінити гарний досвід.
Дні не можуть бути однаковими.
Треба шукати рівновагу.
Зрозумійте мене правильно,
іноді буває багато поганих днів поспіль. Це відстій.
Таке й у мене було.
Після того, як я мало не помер, я повертаюся додому.
І бачу, що хтось проник у мій дім.
Так.
Це що, прикол такий?
Для цього я вижив? Щоб побачити це лайно?
Єдина причина, чому про це досі ніхто не чув,
це тому що детектив який працює над справою
сказав, що про це не можна говорити.
У Каліфорнії.
Так, якщо хлопці, що вдерлися в мій дім сьогодні тут, браво.
Браво. Можете пишатися.
Ні, вони вдерлися в мій дім перше питання:
що вони забрали?
І скажу вам упевнено, що вони забрали мій спокій.
Я вже не почувався в безпеці в тому домі.
Але щоб ви знали,
я зробив усе, щоб запобігти злому.
По-перше, це був хороший район.
Була сигналізація. Було дві камери.
Ділянку оточував паркан.
Я думав, що все добре.
У мене є запис пограбування від початку до кінця.
У 4K.
Якість відпадна.
Злодіїв чудово видно, але розпізнати неможливо,
бо вони були в масках.
Про двох хлопців, які вдерлися в мій дім,
можна сказати лише що їм було по 20 років.
Я знаю, що їм було по 20,
бо коли вони перестрибнули паркан і впали на землю,
в них нічого не боліло.
Якби це був 35-річний чувак з ішіасом,
він двічі подумав би перед стрибком.
Перестрибнули паркан, зайшли через задній двір,
розбили вікно й пройшли через кухню.
Геть розгромили мій будинок.
Відчинили всі шухляди, всі шафи.
Усе витягли на підлогу, щоб добре обшукати.
Дивани були перевернуті, подушки скинуті,
а картини зняті зі стін.
Я запитав детектива: «Слухайте, я розумію шухляди,
шафи й навіть диван.
Але навіщо знімати зі стін картини?
Чому вони все зняли зі стін, але самі картини не вкрали?
Деякі з них цінні».
«Пане Іґлесіас, ви не розумієте,
що за люди вдерлися у ваш дім.
Вони не шукали фотографії чи витвори мистецтва.
Вони шукали сейф».
Я питаю: «Сейф?»
«Так. Сейф.
Люди в цих будинках часто роблять дірки в стінах,
встановлюють там сейфи, а потім вішають картини,
щоб замаскувати сейф із цінними речами».
Я питаю: «Сейф?»
«Так, сер, сейф».
«Але мені щойно заплатили.
Вони дивилися в матраці?»
«Я не знаю,» — «То давайте дізнаємося».
Ми заходимо в головну спальню. Я хапаюся за край ліжка.
Піднімаю і кажу:
«От дурні!
Все тут».
Боже мій. Вони не здогадувалися,
що грабують когось більш бидлуватого, ніж вони.
Тож зрештою вони забрали
лише кілька дрібничок із шухляд.
Ось і все.
Вони розтрощили будинок.
І не знайшли грошей.
Я скажу, що вони знайшли.
Вони забрали мою зброю.
Знаєте,
я ніколи не казав про це відкрито,
але я зареєстрований власник зброї.
Розслабся, Флоридо.
Я ніколи про це не говорив бо, відверто кажучи,
це нікого не стосується.
Ясно?
Але це стосується історії, якою я збираюся поділитися з вами.
Нещодавно я придбав зброю.
Я став власником зброї у 2020 році.
Так, у самому розпалі...
Щоранку ми дивилися новини й не знали, чого чекати,
і я подумав, що буде безвідповідально
не підготуватися до найгіршого сценарію.
Щоранку під час перегляду новин
здавалося, що ми на порозі судної ночі.
Дехто з вас сміється але погодьтеся,
що судна ніч зайняла б менше часу.
Так, судна ніч.
Ось як нас треба було будити,
це хоча б було веселіше.
«Хочу вам подякувати за участь у пандемії.
За місцевим часом 7:45 ранку».
Я вирішив купити пушку через страх.
Мені було страшно, і мені не важко це сказати.
Було страшно.
Ми не знали, чого чекати.
Це лише для захисту.
Я не мисливець.
Мені не треба полювати. Я знаю три фаст-фуди на районі.
Цього достатньо.
Я не стріляю по вихідних.
Запускай!
І цього немає...
У мене досі є «Нінтендо». Мені це не треба.
Страх — єдина причина, чому я вирішив купити пушку.
Отже, я заходжу в магазин спорттоварів
біля мого дому.
А там сила-силенна людей,
які за звичайних умов не подумали б володіти зброєю,
але думають, як я.
Вони боялися, і це зрозуміло.
Я знову й знову чув ту саму розмову.
Люди казали:
«Я краще матиму зброю, яка мені не потрібна,
ніж потребувати, але не мати її».
І звідки б ви не були, в цьому є сенс.
І я не збирався дозволяти політиці заважати моїй особистій безпеці.
А потім...
Отже, я став у чергу, взяв квиток із номером,
яке у відділі автотранспорту чи в крамниці.
Клятий м'ясний магазин.
Бодега. Номер п'ять!
Я став у чергу.
Стояв у черзі 45 хвилин.
Коли прийшла моя черга, до стійки підходить мужик:
«Чим можу допомогти, синку?»
«Ну...»
До речі, дехто з вас засміявся,
але я не маю на увазі, що всі,
хто продає зброю...
так говорять.
Але його звали Джим.
Тож Джим каже: «Чим можу допомогти, синку?»
«Ну, я хотів би придбати свою першу зброю».
«Ти прийшов куди треба. Знаєш, чого хочеш?
Чи допомогти?»
«У мене був час оглянути ваш асортимент,
і я знайшов дещо, що мені підходить».
«Тоді показуй, що обрав».
«Це прямо тут, у футлярі,» — «Це?» — «Так, тут».
«Цей. Ось цей, попереду».
«Цей?» — «Ні. Цей.»
«Цей?» — «Не той. Ось цей.» — «Оцей?» — «Ні. Той, попереду.
З біркою. Прямо тут. Де написано "два–два".»
«Сер, ви назвали цей пістолет...
"два–два"?»
«Так.
А що?
Джим, так?
Не дивися на мене, як на божевільного. Я читаю напис.
Тут спереду написано. "Два-два".»
«Маєте на увазі двадцять другий?»
«Ну, мабуть, так. Два–два, 22 — одне й те ж».
«Синку, не хочеться тебе вчити, але є велика різниця
між "два-два" і 22-м калібром.
Але це ж Каліфорнія, Тож називай, як хочеш.
Гаразд?
Чи є якась конкретна причина, чому ви обрали два-два?»
«У вас тут дуже широкий вибір пістолетів.
Багато з них я бачив у фільмах.
Для мене їх забагато.
Я людина проста.
Пістолет виглядає дуже зручним.
Він маленький, здається легким.
Ще й зі скидкою.
Розумієте? Облиште, пістолет — це все ж пістолет, так?»
«Не зовсім».
«Хіба це поганий вибір?»
«Синку, тобі потрібна моя думка чи хочеш купити й покінчити з цим?»
«Ні, скажіть, якщо я роблю помилку.
22-й — гарна чи погана зброя?»
«Синку, на мою особисту думку,
краще залоскотати поганця.
Цим ви тільки погіршите ситуацію.
Ви його просто розізлите».
«Джиме, зрозумійте мою позицію.
Я збираюся використовувати пістолет
скоріше як стримуючий фактор.
Якщо хтось проникне в мій будинок, то побачить великого лисого мексиканця
з пістолетом і двічі подумає,
а потім пограбує моїх сусідів».
«Синку, якщо хтось проникне у ваш дім і в нього є пушка,
він упізнає двадцять другий.
І ось що буде далі. Він його у вас забере
й так вас ним відлупцює, що ви очманієте.
І побиття 22-м калібром
болітиме значно більше, ніж кулі з 22-го калібру.
Це точно.
Слухайте, я вас не знаю але думаю, що розумію вашу ситуацію,
виправте, якщо помиляюся.
Хочете захистити свій дім?»
«Так.» — «Свою сім'ю?» — «Так.»
«Цінності?»
«Так». «Гаразд, ідіть за мною».
«У мене є те, що вам треба.
Ось.
Бачиш це? Почнеш з 9 мм.
Ясно?
Дев'ять міліметрів — надійна зброя.
Два постріли в груди — стовідсотковий труп.
А ще в мене є спеціальні військові боєприпаси.
Ось ці набої.
Розривні.
Я так свою колишню називав.
Дівка була — просто пушка.
Тому я переїхав до Каліфорнії. Тут вона мене не знайде.
Словом, коли ця куля виходить з набійника,
то розкривається.
І залишає в тілі отаку діру».
А я, дурний,
питаю його: «І що, можна вижити?»
«Вижити?
Вижити?
Вам не треба, щоб вони вижили.
Вам треба, щоб вони були мертві, як смажені курчата».
Я сказав: «Я не хочу, щоб хтось помер».
«Не хочете, щоб хтось помер?
Ви це чули?
Чули? Не хоче, щоб хтось помер.
Зрозуміло, за кого він голосував.
Слухай, Два-Два, ти мене бісиш, чуваче.
Я хочу допомогти, але ти маєш хотіти допомогти собі сам, тож слухай.
Я зроблю все, що в моїх силах, щоб пройти через це.
Уяви собі картину, добре?
Ти вдома.
Хтось проник у твій дім.
У нього пістолет.
І в тебе пістолет.
Ти вже сказав йому, що або він валить, або ти стрілятимеш,
а він не валить.
Зовсім навпаки.
Він підходить ближче й ближче.
Він так близько, що ти бачиш білки його очей.
Ця людина стоїть прямо перед тобою.
Ви бачите одне одного.
Ця людина готова зробити що завгодно,
щоб взяти те, що вона хоче, навіть набрати твоє життя.
Я питаю тебе: ти готовий зробити те саме?
Ти хочеш захистити свою сім'ю, свій дім, свої цінності,
і найголовніше, себе, в цій ситуації?
Що ти робитимеш?»
«По-перше, бро,
тобі треба страховки продавати...
Це твоє покликання. Я це відчув.
Якщо мене так загнали в кут і в мене немає вибору,
моє життя в небезпеці,
обіцяю тобі, Джиме, я зберуся й вистрілю йому прямо в ногу.
Правда.»
«Ти справді думаєш, що влучиш у ногу, свіжоспечений власнику зброї?»
«Якщо я куплю кулю, яку ти намагаєшся продати мені,
яка робить отаку діру, то зблизька я в ногу влучу.
На два кроки ближче, і я поцілю йому в хазяйство.
Прямо в яйця.
Серйозно. Діточок не буде.»
«Гаразд. Не треба таких подробиць.
Синку, ти знаєш, що буде, якщо вистрелиш у себе вдома
комусь у ногу, і він виживе?»
«Так, знаю.
Я спатиму краще знаючи, що не забрав життя
й зміг захистити свій дім, сім'ю й своє добро.
Ось що станеться.»
«Бачу, ти фанат Діснея.
Це найцікавіша казочка, яку я колись чув.
Синку, я б спитав, якби ти знав, але ти явно не знаєш.
Тож не марнуватиму час на пояснення.
Просто скажу, як є.
Якщо ти когось підстрелиш у себе вдома й він виживе,
то повернеться з судовим позовом.
Саме так. А ось найцікавіше.
Він виграє суд.
Саме так. Виграє.
Він спершу забере все, чого хотів,
коли вдерся до тебе, а коли закінчиться процес,
ти випишеш йому чек на кругленьку суму.
Що ти на це скажеш?»
Я сказав: «Цей виродок здохне!»
Він зрадів.
«Інша справа!»
Того дня я дещо дізнався.
Що люди, які продають зброю, схожі на людей, що продають вживані авто.
Вони грають на емоціях, пропонують дорожчі варіанти
й змушують купувати речі, які ви не хочете й не потребуєте.
Він знав, що я наляканий, бо постійно мені це повторював.
«Я знаю, що ви боїтеся.
Ви боїтеся. Ваші страхи. Ви хвилюєтеся. Боїтеся».
Щоразу, коли він казав «боїтеся», щось нове з'явилося на прилавку.
Він так добре продав, що коли він закінчить «продаж»,
я вийшов з чотирма рушницями,
чотирма пістолетами
й ящиком розривних набоїв.
Я чую, дехто аплодує, а чому?
Це занадто.
У мене лише дві руки.
І знову, я відчуваю,
що хоч мій дім і обнесли,
я радий,
бо мене там не було й мої собаки були зі мною.
Я не можу замінити своїх собак. Я не можу замінити себе.
Речі — це речі.
Але якби я був удома, я б зробив усе, що треба.
Ось у чому різниця. У такій ситуації є два типи людей.
Перший, такі, як я, мали зброю, боєприпаси, але раді, що їх там не було,
але якби вони були там, вони б щось зробили.
Бо якби я лежав у ліжку й почув...
Я б підскочив.
Я б схопив пушку.
Я б вибіг у вітальню без майки й однієї шкарпетки.
Я б протистояв злодієві.
«Стій!»
З моєю вдачею...
«Пухнастик?»
«Я кажу, стій!»
«Ти смішний. Прикольний такий.
Ти класний.» — «Лежати!
Не змушуй стріляти».
«Агов, Бето, іди сюди. Ніколи не здогадаєшся, чий це будинок».
Вбігає інший.
«Привіт.
Я виріс на твоїх виступах».
І далі я ставлю автографи на речах, які вони збираються забрати.
Як я вже казав, у таких ситуаціях є два типи людей.
По-перше, такі, як я. У них була зброя, боєприпаси.
Вони раді, що не були вдома, але якби були,
вони б щось зробили. Це один тип людей.
Інший — це люди, які не можуть
дочекатися можливості.
Добре. Ви тут.
Люди, які хочуть, щоб випала можливість
зустрітися зі зловмисником,
бо знають, що в них набагато більше зброї й боєприпасів, ніж у поганця,
і вони готові до війни.
Люди, які сидять вночі у вітальні в темряві
з пушкою.
Вони не зачиняють вхідні двері, щоб було легше.
У таких завжди є друг або через дорогу, або на іншому кінці міста.
«Що там на твоєму боці?»
«Тут усе чисто. А в тебе?»
«Так. Берег чистий. Десять–чотири. Кінець.»
Ця ситуація,
цей злам мене приголомшив.
Я не міг повернутися до будинку, бо не почувався в безпеці.
Там лише я й дві чихуахуа.
І все.
Я розлучився з мамою сина, а мій син живе з мамою.
Тому...
До речі, я розказав своєму синові Френкі про вторгнення
й він одразу сказав:
«Їм пощастило, що мене там не було».
Я кажу: «Заспокойся, Джоне Віку.
Тебе б викрали.
І мені б довелося платити викуп».
Я не міг повернутися до того будинку.
Але це лише я.
Я виставив будинок на продаж.
Я просто не міг.
Це був великий гарний будинок, який ви допомогли оплатити. Дякую.
Він був гарним.
Дуже гарним.
Чотири туалети.
Чотири ванні кімнати. Так.
Один пеніс.
Навіть якби я бігав між ними, то не зміг би...
Я виставив будинок на продаж, і зіткнувся з такою дилемою.
Я виставив його на продаж до того, як у знайшов нове житло,
бо я вічно в дорозі, чи то в автобусі, чи в літаку,
в готелі — завжди десь. У дорозі.
Я просто хотіла випередити події, бо коли я купив будинок,
він продавався майже два роки.
Тож я думав, що в мене є час.
А сталося так, що його так продали отак,
бо двоє претендентів одночасно хотіли будинок
і вони постійно піднімали ціну.
І один з тих, хто хотів купити будинок,
хотів ще й усі мої меблі,
і мій агент з нерухомості каже: «Ґабріелю, це божевілля.
Ці двоє змагаються за твій будинок,
і хочуть дати тобі набагато більше, ніж ти просиш.
Один з пропонує 100 000 доларів зверху,
за всі твої меблі.
Я пропоную погоджуватися».
І я погодився. Я продав будинок з усім, крім матраца.
З геть усім.
Проблема в тому,
що зараз у мене немає будинку.
Мені нема де жити, технічно я...
Хай йому. Я волоцюга. Мені байдуже.
Я скажу це.
Скажу.
Я не буду «недомним». Я волоцюга.
Мене не скасують.
Що вони зроблять? Заберуть будинок? У мене його немає.
Тож нехай.
Але ні, зараз, у 47 років,
мені нічого не потрібно.
Я щасливий, що в мене є речі, але вони мені не потрібні.
Чого я зараз хочу найбільше, то це кращі стосунки.
Краща дружба, кращі люди в моєму житті —
цього я хочу більше за все.
Я оголосив на минулому спецвипуску на стадіоні «Доджер»,
що я закінчив свої стосунки
і я подумав, що це найкраще місце, щоб оголосити це,
бо я завжди відверто кажу про своє життя, моє шоу — це моє життя.
Мене питали про неї.
І я вирішив там оголосити це.
І ви знаєте, що буває
коли розказуєш 50 000 людей на стадіоні, що ти самотній,
а Netflix транслює це по всьому світу?
Я отримав тисячі «заявок»
в центру замовлень Пухнастика.
Чиста правда.
Правильно, Netflix. Пухнастик на полюванні.
Це було неймовірно, захоплююче й приголомшливо,
і це було страшно бо я не знав, чого вони хочуть.
Але скажу, що після того, як я оголосив, що я самотній,
я ходив на кілька побачень
і... так.
Я не хочу казати, скільки, бо я не хочу, щоб мене судили.
«Пухнастик — шльондра».
«Він огидний».
«Він як сексуальний Санта».
Я ще хочу зустрічатися. Я розважатися, знайомитися з людьми,
але, на жаль, я не довіряю людям. Боюся.
Я легко знайомлюся з людьми, але потім я дізнаюся, чого вони хочуть,
і це відстій.
Навколо мого серця стіни.
Височенні.
Стіна, потім стіна, а потім стіна й стіна.
Я єдиний мексиканець, який любить стіни.
Отже, тепер я можу сказати,
що не хочу інших стосунків.
У мене все гаразд.
Я все ще хочу зустрічатися, але не хочу серйозних стосунків.
Ні. Ніе хочу.
Що значить «фу»?
Я просто чесно кажу,
що не хочу стосунків,
це треба озвучити.
Я міг би збрехати.
Познайомитися з кимось, сказати, що ми пара,
що між нами щось є.
Але чи значить це щось, якщо ти не змінюєш свою поведінку?
Я кажу відверто.
Дивіться, все, чого я хочу...
це я кажу чувакові, який мене освистав.
Підніми руку, щоб я бачив... А, ти знаменитий...
- Тобі... Як тебе звати? - Джастін.
- Джастін? - Дастін.
Дастін. Добре, Дастіне.
Вибач... «Дастін!»
Заспокойся, бляха.
Скажи ще: «Америка!»
Добре, Дастіне.
Я чесно кажу, що не хочу
традиційних стосунків,
тому що не хочу бути змушеним робити те,
через що я почуваюся поганою людиною.
Мені вже 47 років і мені набридло сваритися,
кричати, почуватися винним, зобов'язаним,
мало посміхатися.
Я цього не хочу.
Але зустрічатися хочу.
Хочу бути прямолінійним і чесним.
Дастіне, мені потрібна людина, з якою можна повечеряти.
З якою можна випити.
Піти в кіно.
Пообійматися.
Саме так.
І це не обов'язково має бути одна людина.
Я просто кажу: що більше, тим краще.
Дастіне, я б хотів сказати жінці: «Хочеш піти в кіно?»
«Так, ходімо.» І ми йдемо.
Після сеансу я питаю: «Ну як тобі?»
«Нормально.» — «Правда?
Хочеш підемо ще раз?»
«Звісно. Коли?»
«Наступного тижня?» — «Чудово.»
«До зустрічі наступного тижня.»
Це було б так круто. Нам обом подобаються ромкоми.
Обом подобаються фільми жахів.
Буде круто. Мені це потрібно. Не можу дочекатися.
Кажу: «Все, мені пора». Вона ображається:
«Зажди.
Вже йдеш? Усе ж так добре йшло.»
«Усе супер. Наступного тижня продовжимо. Дякую.»
«Ти вже біжиш?
Куди ти так поспішаєш?»
«Маю подзвонити обіймальниці. А що?»
«Якій ще обіймальниці?» — «У мене все під контролем.
Твоя парафія — кіно. Не лізь.
Це нас об'єднує. Ти — кіношниця.
Дастіне.
Я їй цього не казав.
А тобі скажу.
Що стосується обіймів...
Це так дивно, бо я завжди мав стосунки
і не міг бути відкритим і чесним, але тепер я самотній,
Пухнастик розкриває душу.
Отже, що стосується обіймів, ось чого я хочу.
Я хочу жінку.
Жінку.
Із заводськими налаштуваннями.
Ця жінка повинна бути такого ж або більшого
розміру.
Вона повинна бути великою.
Мені подобаються великі дівчата.
Я хочу велику дівчинку.
Так.
Тоді ми не сперечатимемося щодо температури в кімнаті.
Тільки великі дівчата розуміють, про що я.
Я великий хлопець, тому мені завжди жарко.
Спека псує мені настрій.
Коли мені жарко, Дастіне, я дратівливий і тривожність б'є з мене фонтаном.
Щоб мені було комфортно, температура має бути 20 градусів.
Ясно?
Так.
Це може зрозуміти лише велика дівчина.
Струнка — не дуже.
Я вже втомився розчаровуватися в худих, холодних жінках.
Худі й холодні жінки злі.
Вони злі. Вони не хочуть 20 градусів.
Їм треба 22, 23, 24.
Ти мене вбиваєш. Ні.
Але я так не можу.
При 20 градусах вони стають грубими.
Різкими. Кажуть: «Боже мій. Що з тобою не так?
Тут так холодно.»
Ти б поїла чогось.
Мені набридло пітніти.
Так.
Вибач, Дастіне.
Не хотів перетворити виступ на TED Talk.
Не хочу, щоб ви подумали, що я не вірю в кохання,
бо я вірю, і якщо комусь вдалося його знайти,
я вами захоплююся.
За своє життя я бачив стільки пар.
Бачив 20-річні пари,
30-річні, 40-річні,
50-річні.
Одну 55-річну.
Так.
Називаю їх єдинорогами.
Розкажу вам історію.
Я був у Савані, штат Джорджія.
Як раз закінчив зйомки другого «Супер Майка».
Ось...
Так. Для тих, хто не знає,
я був у «Супер Майку».
Так.
Я був єдиним, хто не роздягався.
Це був «Супер Майк», а не «Бутер Майк», не забувайте.
Не роздягався лише я.
Після зйомок, коли все закінчилося,
мій менеджер Джо каже: «Чувак,
вітаю тебе з новим проєктом.
Я хочу пригостити тебе стейком».
Я кажу: «Ходімо».
Він відвів мене до стейк-хаусу Ruth's Chris.
Дуже популярна мережа в країні.
Приходимо туди, сідаємо,
до нас підходить дуже радісний офіціант.
«Вітаю, друзі? Святкуєте щось сьогодні?»
«Знаєте, так.»
«Знаєте, не ви одні.
Бачите он ту пару?
Вони святкують 55-ту річницю весілля.»
Ми такі: «Що?»
Дивимося на них.
Я питаю: «Чому вони не розмовляють?»
«Мене це теж зацікавило,
та чоловік наголосив, що вони разом 55 років.
Мені здалося, що це неймовірно.»
Я кажу: «Так і є».
Він пішов за водою й хлібом.
А я кажу менеджерові: «Слухай, Джо.
піду привітаюся з парою».
«Тільки щоб нас не випхали.» — «Не випхають.»
«Щоб не було як минулого разу.» — «Не буде.»
Я встаю, відсуваю стілець і йду до пари.
Я розумію, який це важливий день для них.
Я знаю, як довго вони йшли до цього дня
й не хочу зіпсувати їм настрій.
Але в мене є питання.
І ці двоє однозначно експерти в цьому питанні.
Я якомога тактовніше до них підійшов.
Кажу: «Вибачте, що втручаюся.
Мені повідомили, що ми тут святкуємо
55-річчя шлюбу».
Чоловік страшенно зрадів, що хтось це відмітив.
Він каже:
«Так-так, синку.
П'ятдесят п'ять років тому
ця мила жінка, яка сидить навпроти,
сказала "так" і відтоді ми не розлучалися».
«Це прекрасно.
Можна дещо спитати?»
«Ясна річ.»
«Чому ви не розмовляєте?»
«Він хоче знати, чому ми не... Смійся, чорт забирай.
Синку, коли люди разом стільки, скільки ми, значить,
вони дещо в цьому житті бачили.
У нас є діти,
онуки
й правнуки.
Ми багато разів подорожували цим прекрасним величезним світом.
Ми обоє військові у відставці.
Ми бачили в людях найкраще і,
і, на жаль, коли живеш так довго
як ми, обов'язково побачиш
в людях і найгірше.
Ми вже поговорили на будь-яку
з відомих тем...
принаймні двічі,
і після 55 років шлюбу
ми просто намагаємося насолоджуватися товариством одне одного,
навіть у тиші».
Я кажу:
«Ви справді говорили на всі можливі теми?»
Мабуть, це його зачепило, бо він каже:
«Глянь на мене!
Глянь!
Я воював.
Мене ніщо не засмутить.
Мене вже ніщо не здивує».
«Невже?»
Я підійшов до них ближче, підняв сорочку й показав груди.
І пішов собі.
Знаєте, що було потім?
Вони почали говорити!
Я зробив цій парі найкращий подарунок, якого вони ніколи не зрозуміють.
Щось нове, щось спонтанне, щось обурливе,
щось, чого жоден із них ніколи не бачив.
Я дав їм нову історію.
Повірте мені,
тепер вони щороку говоритимуть лише про те,
що сталося на 55-ту річницю.
«Кохана, пам'ятаєш, як той самоанець показав нам цицьки?»
Так.
Я щедра людина.
Пам'ятаю, багато років тому
до того, як була можливість виступати в такому місці,
єдиним місцем, де тут могли виступити коміки,
був комедійний клуб прямо цими за дверима,
який був частиною початкового плану казино.
Це був клуб The Improv. Це велика мережа.
І знаєте, багато-багато років тому, до всього цього,
ми з Мартіном і моїм другом Альфредом,
ходили на виступи в клуб.
І коли вперше з'явилася можливість там виступити,
я не був відомим.
Я ще не зробив собі імені.
І я хочу скористатися можливістю подякувати людині,
яка дуже допомогла мені в цьому,
його звуть Ді Джей Лаз.
Саме так, Кульгавий Сутенер.
Так, татку.
«Це я, Ді Джей Лаз». Я люблю його, він чудовий.
Але так, він ходить колами.
Ходить колами. Гарний хлопець.
Ді Джей Лаз був одним із перших людей,
хто пустив мене до себе на ранкове радіо,
допомагав просувати мої шоу.
Він не лише пускав мене на своє шоу і давав рекламувати свої виступи,
а й приходив на мої виступи, приводив друзів,
дивився, веселився й сміявся.
Він міг знайти мільйон розваг у Маямі, але приходив дивитися мій виступ.
А наступного дня казав: «Ходімо на радіо.
Поговоримо про твій виступ».
Він рік за роком допомагав мені розпродавати всі квитки.
Отже, Лазе,
Я знаю, що ти дивишся, татусю. Дякую.
Це частина тебе, татусю.
Дуже дякую.
Дякую тобі.
Дякую.
Але це було багато років тому.
На початку, в часи, коли я
вперше виступав у комедійному клубі,
який був за цими дверима й якого вже там немає,
Я розмовляв з рекламником.
Пам'ятайте, це було так давно, що не було соцмереж.
Не було ні Тіктоку, ні Твіттера, ні Фейсбуку — нічого.
Єдиний спосіб рекламувати себе —
це піти на ранкове радіо, ранкові новини,
щоб хтось про тебе написав у газеті.
Пам'ятаєте?
Так. Ну і, звісно, сарафанне радіо, воно завжди найкраще.
У комедійному клубі були плакати.
Рекламник каже: «Ґабріелю.
Допоможи мені допомогти тобі допомогти нам.
Ми хочемо продати квитки. Як тебе рекламувати?»
Я сказав: «Ну...»
Пам'ятайте, це було давно.
Кажу: «Ось так рекламуй мій виступ.
Візьми це фото.
А під фото напиши ім'я — Ґабріель Іґлесіас».
Ще не було прізвиська Пухнастик. Так давно це було.
І додав: «Нижче, будь ласка, напишіть "зірка "Камеді Сентрал""».
Бо в той час лише там моє ім'я засвітилося.
А рекламник відповідає: «А як щодо
"Ґабріель Іґлесіас і його аміґос"?»
«"Аміґос"?
Чому "аміґос"?
Бо зі мною інші мексиканці?»
Він дивиться на мене й каже: «Добре. Ти мене зрозумів».
«Мені це не подобається Може "Ґабріель Іґлесіас і друзі"?»
«Ми хочемо вставити кілька модних слів,
щоб люди розуміли, що це за шоу».
Я запитав: «А що це за шоу?» — «Це особливе шоу».
«Я не особливий».
«Ґабріелю, послухай. Як щодо "Вівторок тако"?»
«Я проти».
«Гаразд, а "Вечір сальси"?»
«"Вечір сальси"»?
«Ти про танець чи про гуакамоле?
Ні те, ні те не подобається.»
Я не міг повірити, що ми про це говоримо
і вже хотів засмутитися.
Я хотів накричати на нього
за спробу мене принизити, розумієте?
Але я цього не зробив, бо знав, що якщо розізлюся,
мене вважатимуть вибагливим.
Мене б вважали проблемним
і не дали б можливості повернутися.
Іноді мене питають: «Завдяки чому ви стали успішним?»
Звісно, талант, виступи, сумлінна праця.
Але одне слово часто пропускають, це слово «жертва».
Я мав чимось пожертвувати того дня
і багато хто думає, що знає, що таке жертва,
але думаю, що тільки пішовши на жертву розумієш її значення.
Я мусив пожертвувати гордістю,
бо як би я не хотів кинутися на нього,
я знав, що це все одно що вистелити собі в ногу.
Я знав, що якщо вони побачать, що я можу на сцені,
вони покличуть мене знову й ставитимуться до мене інакше.
Як би не було боляче, як би не було відстійно,
Я дозволив провести «Вівторок тако».
Я був дуже засмучений.
Мені було цікаво, чи стається це з усіма молодими коміками
чи я особливий?
Це мене вбивало.
Я мав знати.
Я не міг дістати телефон і погуглити,
бо в ті часи такого варіанту не було.
Тож я підійшов до вхідних дверей клубу,
де стояв кошик із флаєрами.
Я взяв флаєр і подивився на нього,
там був список майбутніх комедійних виступів.
Прочитавши, я дуже засмутився,
бо там були лише фото, імена та згадки на телебаченні.
Ні дурних імен, ні тематичних вечорів, нічого ризикованого й шаленого.
Просто гумор.
Я подумав: «Чому зі мною роблять цей дурний "Вівторок тако"?
Спробую знайти іншого коміка,
який працює в моєму стилі».
Якщо ви розумієте.
Єдиний інший комік, якого я знайшов,
був чоловік на ім'я Джордж Лопес.
Але рекламою Джорджа була лише фотографія, ім'я,
а під ним згадка на телебаченні: «Зірка Ей-Бі-Сі».
Ось і все.
Не було напису: «Джордж Лопес, який любить їстити на віслюку»,
«Джордж Лопес, який їсть буріто обома руками»,
«Джордж Лопес, який перестрибнув стіну».
«Навіщо вони так зі мною?»
Я думаю: «Подивлюся, як вони рекламують чорних коміків».
Те ж саме було
і з чорними коміками.
Фото, ім'я, згадка на телебаченні, все.
Хіба що це був виступ кількох чорних коміків,
бо якщо в один вечір виступало троє або більше чорних,
виступ називали по-особливому.
Наприклад, «Міська ніч»
чи «Ніч у Гарлемі» або «Деф-джемівська нічка»,
«Вечір чорного гумору», «Темна нічка».
Це ьув їхній максимум.
Так далеко, як зі мною, вони не заходили.
Або «Понеділок Маргарити», або «Вівторок тако»,
або «Середа іммігрантів», або «Четвер тортильї»,
або «Фієстова п'ятниця», або «Гіганте субота». Ні.
З чорними б такого не сталося. Ви серйозно?
Не буде «Гетто понеділків»,
«Вівторків Тупака», «Кавунових серед»,
«Тверкових четвергів»,
«П'ятниць смаженої курки», «Соулових субот»
або «Бандитських неділь».
І цього точно не станеться з білими.
Зараз я жартуватиму.
І знаєте, чому можна сміятися, веселитися й не відчувати загрози
від моїх слів?
Бо, як я вже казав,
я тут, щоб розважати, а не ображати.
Я тут, щоб усі веселилися, починаючи з мене.
До того ж,
цього не станеться.
Не буде «Монстртракових понеділків», «Трейлерових вівторків»,
«Білодупих серед», «Четвергів залицяння до сестер».
«Ні, Пухнастику. Ти щойно перетнув межу.
Мене звати Дастін і я не граю це лайно.
Я з Деві, чорт забирай».
Наступного разу мовчи.
Тож...
Перед виступом я розмовляв з Мартіном,
і він сказав: «Ти розкажеш історію про тематичні вечори,
які проводили в The Improv?»
Я кажу: «Думаю, треба, Мартіне.
Треба розповісти історію про тематичні вечори».
Він каже: «Розказати тобі дещо про тематичні вечори?»
Я кажу: «Розкажи».
«Ти розумієш, що за всі ці роки, що ти розповідаєш ту історію,
яка сталася біля клубу,
ти ще жодного разу не закінчив
повний тиждень?»
Я сказав: «Мартіне, ти ж розумієш, чому?
Це правило комедії»
Завжди треба закінчити жарт на найбільшому сміху.
Найбільше сміються на четверзі, тому я зупинився на ньому».
Мартін каже: «Я знаю,
але ти забираєш у білих пів тижня».
Я ніколи не думав про це.
«Фокс-ньюзівські п'ятниці».
«Субота штурму капітолію».
«Неділя вибачень»!
Вам досі весело?
Ви досі розважаєтеся?
Ось про що я.
Коли люди сміються, не засмучуються й не ображатися,
не фиркають.
А п'ятьом, які раніше про мене не чули,
хочу сказати... це для вас.
Мене зупинили
через дві хвилини після виходу з Krispy Kreme.
Я повернув ліворуч замість праворуч,
але не помітив, бо в мене коробка пончиків.
Я тільки про них думав.
А потім повернув не туди.
Потім.
Поліцейський був дуже повільний. Я не втримався.
Беру пончики. Кладу на коліна.
Відкриваю. Роблю так...
І коли я був готовий відкусити,
полісмен підходить до машини
й каже: «Знаєте, чому я вас зупинив?»
Це було дуже просто. Я кажу: «Бо відчули запах».
Пухнастик!
Ви, мабуть, думаєте, чому я знову зупинив відео.
Бо я маю вам сказати, що на цьому моменті більшість коміків
сказала б: «Дякую й на добраніч», — пішли б додому, отримали гроші
й чекали б на нове запрошення.
«Будь ласка, Netflix, подзвоніть». Але цей хлопець інший.
Такі вже мексиканці.
Працюємо понаднормово.
Дякую, що досі смієтеся з жарту, якому вже 20 років.
Я теж виріс, дивлячись на вас.
Волосся дибки стало.
Дивіться.
Це прекрасно.
Я теж вас люблю
й дякую за все.
Дякую.
Є фани, а є люди, які роблять те, що зробили ви.
Я не знаю інших коміків, які отримують стільки любові й підтримки.
Дуже вам дякую.
Я ще не йду зі сцени, бо ще не закінчив,
але хочу вам подякувати.
Дякую.
Коли я почав робити стенд-апи в 1997-му,
мене випускали на сцену й дозволяли робити те, що я роблю,
лише в барах.
Суворі дайв-бари.
Колись давно ми з Мартіном познайомилися в такому.
Ми виступали в барі в Монтебелло, в Каліфорнії,
і з аудиторією довелося воювати.
Тому що там було неймовірно шумно.
Телевізор увімкнений.
Люди п'ють, курять... Роблять усе,
тільки не слухають.
Тому треба було зі старту спробувати їх розсмішити.
Одного дня мене відтягнув убік інший комік
і каже: «Агов, малий».
Я образився на його «малий».
Я вже міг пити.
Мені було 20 чи 21 рік, мені здавалося, що я вже дорослий,
але це було не так.
Я не був дорослим.
Я образився, що він мене відтягнув.
Він каже: «Дати тобі пораду?»
Я думаю: «За кого він себе має? Я смішніший за нього».
Я так думав, бо в 21 я був хуліганом.
Правда.
Але не знаю,
що мене підштовхнуло сказати:
«Звичайно, я слухаю».
Він стоїть і каже: «Слухай.
Ти прикольний на сцені, таке нечасто побачиш.
Хочу дати тобі пораду.
Якщо припиниш матюкатися на сцені
й говорити всякі непристойності,
на тебе чекає довга кар'єра».
І хоч я й припинив лаятися, але сьогодні я лаявся двічі.
Ні, взагалі-то, тричі.
Але я слідкую за собою. Я рахую. Не через слово.
До того ж, ми в казино.
Так. Програючи, ніхто не каже: «От халепа». Ні.
Я чув, як дехто з вас лається.
«Коли він, курва, почне?» Так, я чув.
Я товстий, а не глухий.
Я вас, бляха, чув.
Отже,
він дає мені пораду.
Припини матюкатися, прибери непристойності.
Не знаю, чому я послухав, але він був правий.
Раптом на мене почали сипатися пропозиції.
Мені пропонували виступи в коледжах, школах, церквах, на ярмарках.
І в найкращих місцях —
у казино.
У ті часи
треба було бути ідеально чемним, щоб виступити в казино.
Зараз усе інакше.
Якщо квитки на тебе беруть, що б ти не робив,
тебе запрошують.
Але тоді було дуже мало людей,
яким це вдавалося.
Мені пощастило бути одним із них. Пам'ятаю, мене запросили виступити
в казино Morongo в Південній Каліфорнії,
я за лаштунками з організаторкою,
яка займалася моїм виступом, вона каже: «То що, ви не лаєтеся?»
Я кажу: «Лайок не буде».
«І непристойностей?» — «І непристойностей.»
«Щасти вам.»
Я виступав сам. Без розігріву. Лише я.
Мене оголосили через колонки.
«Пані та панове, зустрічайте Ґабріеля Іґлесіаса.»
І от я до них виходжу.
Я встиг образити всю аудиторію
за п'ять секунд.
Не сказавши жодної лайки.
Бісів 22-річний шмаркач виходить на сцену,
дивиться на натовп і каже:
«Усім привіт. Це звичайне казино чи індіанське?»
Ви вже розумієте?
А я не знав.
Я не знав, бо не було Тіктока, який би мене навчив.
Але в мене був життєвий досвід, який я ніколи не забуду.
Коли я це сказав, увесь перший ряд,
в якому сиділи корінні власники казино,
миттєво підвівся,
і один з них насварив мене перед усіма присутніми.
«Не смій більше так казати.
Треба казати "корінні американці".
Ми вимагаємо поваги.»
Я кажу: «Боже правий. Вибачте. Я не знав».
Я жахливо почувався, мені було так соромно.
На щастя, наступний виступ був о десятій. Десята година.
Я виходжу на сцену.
Мені не треба було соромитися тисячу разів.
Одного разу перед усією аудиторією
було достатньо.
Тому я вірю в осоромлення.
Я думаю, це добре.
Сором — це добре, якщо в нього є мета.
Якщо треба дати комусь цінний урок, соромте його,
бо зі мною це спрацювало.
Один раз я осоромився.
Коли я вийшов на сцену в другий раз о десятій, усе було інакше.
Я кажу: «Пані та панове, перед початком
я хочу подякувати
всім присутнім корінним американцям.
Дякую за можливість виступити у вашому казино.
Сподіваюся, вам сподобається».
Я думав, усе в шоколаді.
І тут інший член племені підстрибує.
Каже: «Не кажи "американець". Просто "корінний"».
«Добре!»
Я це запам'ятав. Це було сильно.
І страшно.
Наступного разу в казино я сказав:
«Я вдячний усім корінним, які прийшли сюди сьогодні».
А хтось кричить: «Ми тубільні».
Бляха.
Це четверте.
ТЕХНІЧНО, 5
ПРИЧЕПА
Я встиг поїздити по всіх Сполучених Штатах,
і ось у мене перший виступ у Канаді.
І, що іронічно,
в казино.
Ми досі виступаємо в цьому казино Caesars у місті Віндзор, що в Онтаріо,
на протилежному березі річки від Детройта, штат Мічиган.
Я через гіркий досвід довідався, що в Канаді
зовсім іншим словом називають... людей,
які походять з тих земель.
Правильна назва в Канаді —
Перші народи.
Я цього не знав. Я так хвилювався в Канаді,
що сказав «корінні американці».
Я ж навіть не в Америці, правда? Ну й дурко. Я йолоп, знаю.
На щастя, хтось відвів мене вбік і розказав, у чому річ.
Добре, що був другий виступ.
О десятій я виходу на сцену й кажу:
«Спершу хочу подякувати усім представникам
Перших народів, які тут присутні».
Якийсь чувак кричить:
«Називай нас індіанцями».
Інший хлопець у першому ряді каже:
«Індія тут ні до чого.
Індія ні до чого!»
Канада — це завжди пригоди.
Якось ми виступали в тому ж казино.
Щоразу як ми виступаємо не в Сполучених Штатах,
навіть якщо це сусідні Канада чи Мексика,
Мартін одразу питає глядачів,
чи є серед них американці.
Бо де б ми не виступали, купка їх завжди знайдеться.
Отже, Мартін виходить на сцену й питає:
«Є тут сьогодні американці?»
Він не знав, що того дня
у великій залі цього казино
проходив корпоратив у американської компанії з Детройту,
який розташований на протилежному березі,
вони святкували кінець року
і розігрівалися з опівдня.
Починали гуляти.
І організатор вечірки вирішив,
що було б добре закінчити святкування сміхом.
І він викупив усі квитки на мій виступ того вечора
й роздав працівникам компанії.
Сьома година, глядачі заповзають до зали,
сідають, Мартін виходить і питає:
«Є тут американці?»
І замість «так», «ю-ху», «тут», він чує...
Вони всі такі п'яні, що починають скандувати.
«США».
Я чую це в гримерці й думаю: «Що ми тут робимо?
Це можна було зробити в Детройті».
Не морочилися б з паперами.
Я кажу: «Це фігня».
Під час перерви Мартін приходить до мене
і каже: «Не знаю, чи ти чув...»
«Я чув.»
«Може, захочеш пожартувати.» — «Пожартую.»
У якийсь момент під час виступу я кажу:
«Маленька пташка мені наспівала,
що серед глядачів є кілька американців.
Це правда?»
Звичайно...
Вони знову взялися за своє.
США!
Потім стало тихо й почулося: «Америка!»
Я сказав: «Пані та панове, ви розумієте, що щойно сталося?
Ми творили історію».
Люди попереду такі: «Історію?»
Я кажу: «Ми щойно творили історію.
Хто б міг подумати, що в один день
тисячі й тисячі американців
перетнуть кордон...
щоб побачити мексиканця?»
Дякую, що 27 років підтримуєте цього мексиканця.
Маямі, я вас дуже люблю. Дякую.
Гарного вечора.
Дякую.
Пухнастик!
ДЛЯ РІСИ. Я НАЗВАВ ТЕБЕ РІСОЮ, БО ІСПАНСЬКОЮ ЦЕ ОЗНАЧАЄ «СМІХ»,
ЦЕ ТЕ, ЩО КОМІК ЛЮБИТЬ БІЛЬШЕ ЗА ВСЕ НА СВІТІ.
Я ВІЧНО ЗА ТОБОЮ СУМУВАТИМУ.
Переклад субтитрів: Антон Бєлов