Už dávno jsem měl být mrtvý.
Všichni z mé rodiny jsou mrtví, kromě mě.
Vždycky jsem si říkal proč.
Proč jsem ještě naživu?
Jsem černá ovce rodiny.
Jsem jediný, kdo dělá problémy.
V USA JE VÍCE NEŽ 135 000 LIDÍ UVĚZNĚNO ZA VRAŽDU
VÍCE NEŽ 25 % Z NICH BYLA DIAGNOSTIKOVÁNA VÁŽNÁ DUŠEVNÍ NEMOC
TOTO JE PŘÍBĚH VĚZNĚ Č. 1585559
Vlastně si myslím, že si s mou myslí hraje ještě někdo jiný než já, nebo tak něco.
Ale můžu jasně říct, že věci, které jsem udělal…
dost věcí si nepamatuju a ani nevím, jak jsem se tam dostal.
Je to, jako bych slyšel další hlas, který říká:
„Jo, tohle jsi udělal.“
Však víte.
A já na to: „Ne, to jsem neudělal.“
A je to, jako bych si hrál sám se sebou.
SERIÁL NETFLIX
NĚKDO JINÝ
Jo.
Ano.
Jasně.
To je v pořádku, ano.
Jmenuji se Deryl Wayne Madison.
Narodil jsem se 29. srpna 1958 v Monroe v Louisianě.
Posledních třiatřicet let jsem byl uvězněný
za trestný čin, který jsem spáchal
ve své čtvrti
v roce 1988.
Vyrůstal jsem v Texasu.
Moje matka byla…
registrovaná zdravotní sestra.
Byla to tvrdě pracující žena, křesťanka.
S matkou jsem vycházel lépe než s otcem.
S tátou jsme byli na kordy od mých pěti let.
Nikdy jsem s ním nevycházel.
Od táty jsem schytal hodně výprasků.
Hodně.
Většinou prodlužovačky a prkýnka.
Mnohokrát jsem utekl a už jsem se nevrátil.
Víte…
Zhoršovalo se to.
Když jsem zapálil něco poprvé,
tak to byl kalendář na zdi.
Zapálil jsem ho.
Jen jsem tam seděl a díval se na to.
A od té chvíle jsem byl jako…
posedlý ohněm.
Nevím, jestli to byla agrese,
vybít si ji na tátovi, nebo část táty, nevím, co to bylo.
Ale je to…
Vlastně mi přeskočilo.
Během dospívání…
Ve 12, 13 letech…
Zapálil jsem spoustu budov,
spousta prázdných domů.
Zatímco hořelo…
a někteří si mysleli, že jsem možná blázen, ale…
já jsem při tom požáru masturboval.
A když jsem skončil,
bylo to jako, fajn,
jsem v pohodě a šel jsem.
Víte.
Je to trochu divné.
Že jsem tam stál u toho požáru
a masturboval, zatímco ten zatracený oheň hořel.
Kdo tohle dělá?
Chápete?
Je to, jako bych slyšel jiný hlas, který říká:
„Čas na oheň.“ Že jo?
Jako: „Čas na oheň…“
Chci říct, že je to někdo jiný.
Mám pocit jako by
ve mně bylo ještě něco, někdo jiný než já.
Jednou jsem si zapálil vlastní dům.
Všichni šli do kostela.
Zapálil jsem ho, vrátil se do postele
a ulehl.
A prostě jsem tam zůstal.
Než jsem se nadál, hasiči mě vytáhli z postele
vynesli mě z domu,
byl jsem plný kouře a tak.
Ptali se mě: „Kdo zapálil ten dům?“ A já na to: „Nevím.“
Zjistil jsem, že jsem to byl já.
Byl jsem to já, nebo někdo jiný?
Nevím, to vám nemůžu říct.
To nedělám.
Musel to být někdo jiný, takový věci nedělám.
Začal jsem kouřit trávu a pít víno, když mi bylo dvanáct let.
Pak jsem začal brát Valium a Dexedrine
a chodil jsem po střechách.
Víte, je to jako… Když dělám takové věci, mám pocit, že jsem fakt odvážný.
Připadnu si, že mám tři metry a začnu dělat věci.
Když mi bylo 16,
začal jsem se poflakovat po ulicích Houstonu, víte.
Experimentoval jsem se vším možným.
Šel jsem do obchodu a něco ukradl,
nebo když jsem mohl někoho obrat, udělal jsem to.
V ROCE 1977, VE VĚKU 19 LET, BYL MADISON UVĚZNĚN ZA ŘADU TRESTNÝCH ČINŮ
Propustili mě v roce 1983.
Měl jsem práci v bytovém komplexu.
Bylo to fajn, dokud to trvalo, dokud jsem nezačal kouřit crack.
Abych si ten návyk udržel,
tak jsem tehdy šíleně kradl a loupil.
Tehdy to s mým životem šlo z kopce.
V ROCE 1988 ŽIL MADISON VE FIFTH WARD, POBLÍŽ 81LETÉ BEULAH JOLIVETOVÉ
Toho konkrétního dne,
bylo to v dubnu.
Šel jsem po ulici.
V kapse jsem měl 1 800 dolarů.
A v kapse asi 85 g sněhu, koksu.
A slečna Jolivetová seděla na verandě.
Mávl jsem na ni a ona zamávala taky.
Přeskočil jsem plot a sedl si s ní na verandu.
Povídali jsme si o počasí, jak se máme.
Jak je na tom zahrada a tak.
Pomáhal jsem jí uklízet garáž a podobně, uklízet dvůr.
Ten den jsem nic nepotřeboval.
Měl jsem vše, co jsem chtěl.
Jen jsem tam tak seděl.
Najednou ve mně hrklo a v hlavě mi přeskočilo.
Vstala a řekla: „Půjdeš už?“ a já na to: „Dobře.“
Vstal jsem, pomohl jí dovnitř, podržel jí dveře
a z nějakého zatraceného důvodu
jsem ji strčil dovnitř domu.
Víte…
Strčil jsem ji dovnitř a ona upadla na zem.
Třikrát nebo čtyřikrát jsem ji praštil.
Křičela.
Odtáhl jsem ji dozadu,
vběhl jsem dovnitř, vytáhl z šuplíku v kuchyni nůž
a dvakrát ji bodl.
Jen tak…
Nevím, co to bylo. Nevím, proč jsem to udělal.
Pak jsem si sedl na zem.
Prostě jsem tam seděl, hned vedle ní, jen jsem tam seděl.
Řekli mi, že jsem toho hodně provedl, že jsem zdemoloval dům a…
A já tomu nevěřil, protože jsem žádný dům nezdemoloval.
Aspoň si nemyslím, že jsem ten dům zdemoloval.
Byl jsem tenkrát tak zdrogovaný, že se nedá říct, co jsem udělal, já nevím.
Utíkal jsem daleko, běžel jsem, dokud jsem už nemohl.
Sedl jsem si na obrubník…
na křižovatce Tuam a Main, jen jsem tam seděl.
A došlo mi, že jsem někoho zabil.
Ne, nikoho jsem nezabil.
Nemohl jsem nikoho zabít, že?
Fifth Ward je velmi stará komunita,
která v Houstonu funguje už mnoho let.
Ještě v roce 1988, kdy došlo k této vraždě,
to byla oblast, kde se hodně obchodovalo s drogami
a nejsem si jistá, jestli se za ta léta něco výrazně změnilo.
Jsem seržantka Sharon Evansová
a byla jsem jednou z vyšetřovatelů přidělených k případu Beulah Jolivetové.
TĚLO BEULAH JOLIVETOVÉ BYLO OBJEVENO DVA DNY PO VRAŽDĚ
Jako vyšetřovatelé
zastupujeme oběť
u všech trestných činů, ke kterým vyjíždíme.
Takže se při této práci
cítím jako zástupkyně slečny Jolivetové.
O slečně Jolivetové jsme se dozvěděli
na základě místního šetření,
že v tomto domě žila mnoho let
a její sousedé si ji vážili a znali ji.
Pro mě vyšetřování začíná ve chvíli, kdy vystoupím z auta,
dojdu ke vchodu.
A když otevřu dveře,
tak mým úkolem je podrobně prozkoumat vše v domě.
Všechno.
Od chvíle, kdy jsem tam vešla, jsem věděla, že to bude brutální.
Na podlaze byla krev.
Několik zubů oběti bylo na zemi na koberci, které byly viditelně v krvi.
A pak tam byly krvavé šmouhy, které se z toho místa táhly do chodby
a pokračovaly po celém domě.
Na jejím stolku chybělo rádio,
jehož šňůru použil ke škrcení krku. Ta šňůra tam pořád byla.
A na podlaze poblíž ní ležel zakrvácený nůž,
kterým ji dvakrát bodl do zad.
A podle pitvy
byly ty dvě bodné rány na konci smrtelné.
Takže když víte, že slečnu Jolivetovou brutálně týral po celém domě,
kopal do ní a bil ji, škrtil ji šňůrou,
a na nohy jí položil topení,
tak to nebyly události, které ji zabily.
To byly události, které ji zmrzačily ve vlastním domě.
Prohledal celý dům, ve snaze najít věci, o kterých si myslel, že by je mohl prodat.
V každé místnosti zatáhl závěsy,
aby mohl v domě strávit libovolný čas, který chtěl nebo potřeboval,
aby prohledal všechny její věci.
Pokud vím, tak Deryl podnikl minimálně tři cesty do domu
a po odchodu šel o několik domů dál ve čtvrti
a ty věci prodal jednomu ze zdejších drogových dealerů.
Takže mu nedělalo problém opakovaně chodit do toho domu,
i když ji právě tak brutálně ublížil.
Tyto detaily jsou velmi důležité
pro pochopení toho, kdo to byl a proč to udělal.
Nebyla to chvilková záležitost.
Neuhodil ji ani jednou, bouchla se o stolek a zemřela.
Deryl Madison byl podle mě velmi sadistický.
Buď si to v hlavě naplánoval,
nebo to naplánoval, když byl u ní, nebo obojí,
ale nikam nespěchal.
MADISON BYL IDENTIFIKOVÁN SOUSEDY A ZATČEN 9. DUBNA 1988
PŘI SOUDNÍM PROCESU POROTA SHLEDALA MADISONA VINNÝM Z ÚKLADNÉ VRAŽDY
TEXASKÁ A&M UNIVERZITA
PO ODSUZUJÍCÍM VERDIKTU VSTOUPIL SOUD DO FÁZE VYNESENÍ ROZSUDKU
BUDOVA PSYCHOLOGIE
Dobře, děkuji všem, kteří dnes přišli.
V dnešní hodině krátce probereme
stručný přehled o trestu smrti a roli, kterou hrají důkazy o duševním zdraví
v těchto typech případů.
VE STÁTĚ TEXAS SE TREST SMRTI ZVAŽUJE VE VŠECH PŘÍPADECH ÚKLADNÝCH VRAŽD
…a točí se kolem polehčujících důkazů, které může porota zvážit,
aby rozhodla, že někdo je v podstatě méně hoden smrti.
Jmenuji se John Edens.
Vzděláním jsem forenzní psycholog a působím jako univerzitní profesor
na Texaské A&M univerzitě,
kde jsem posledních 20 let zkoumal a konzultoval případy úkladných vražd.
Mluvíte o někom, kdo již byl odsouzen
buď k trestu smrti, nebo doživotí bez možnosti podmínečného propuštění.
MADISONOVI PRÁVNÍCI PŘEDLOŽILI POLEHČUJÍCÍ DŮKAZY,
ABY MOHLI ARGUMENTOVAT PROTI TRESTU SMRTI
OBSAHOVALY INFORMACE O MADISONOVĚ PROBLEMATICKÉ MINULOSTI
PRÁVO A DUŠEVNÍ ZDRAVÍ
V případě odsouzení k trestu smrti, jako je tento,
má tedy obhajoba obvykle tendenci zaměřit se na
psychologické faktory, pokud existují,
které vykreslují obžalovaného v pozitivnějším světle.
Nemluvíme o tom, že bychom někoho propustili
nebo řekli, že je nevinný nebo že si nezaslouží trest,
ale říci, že si nezaslouží být usmrcen
na základě zákona, který Texas používá.
KLÍČOVÝM DŮKAZEM OBHAJOBY
BYLA ZPRÁVA PSYCHOLOGA WENDALLA DICKERSONA
TEN MADISONA PŘED VYNESENÍM ROZSUDKU POSUZOVAL
A ZJISTIL, ŽE TRPÍ ŘADOU EXTRÉMNÍCH PSYCHICKÝCH PROBLÉMŮ
PRÁVO A DUŠEVNÍ ZDRAVÍ
Doktor Dickerson v podstatě řekl, že Deryl trpí
disociativní poruchou identity.
…TRPÍ VELKOU MÍROU NESOCIÁLNOSTI…
Základním příznakem je v podstatě
přítomnost nejméně dvou
oddělitelných osobností sídlících v jedné osobě,
které mohou většinou jednat…
zcela odděleně jedna od druhé.
Lidé to historicky označovali jako mnohočetnou poruchu osobnosti.
…TĚŽKO CHÁPE SOUVISLOSTI MEZI TÍM, CO CÍTÍ, A TÍM, CO DĚLÁ…
Na základě hodnocení doktora Dickersona
se zdá, že Derylova osobnost je roztříštěná
na různé části a jeho schopnost ovládat své chování
je zjevně narušena.
Bylo mi asi 14.
Byl jsem ve třídě.
A všichni ve třídě na mě zírali.
Učitelka se mě zeptala:
„S kým to mluvíš?“ A já na to:
„Jak to myslíte? Nemluvil jsem s nikým.“
Všichni ve třídě se na mě dívali, mluvil jsem…
ale nevěděl jsem, že…
mluvím.
Nevěděl jsem, že mluvím.
Vím, že to musela být jiná osobnost.
Prostě se najednou objeví.
Popisuje příznaky související s disociací a depersonalizací.
To, že mluví sám se sebou a neuvědomuje si to, je trochu neobvyklé.
Určitě to svědčí o někom, kdo je tak trochu odpojený
nebo roztříštěný od částí sebe sama.
Nevím, proč jsem zabil slečnu Jolivetovou.
Opravdu nevím.
Je to jako vztek.
Záchvat vzteku, který přišel z ničeho nic.
Vždyť mi nikdy nic neudělala.
Víte, ale…
Proč jsem jí vzal život?
Jde o to, zda je Deryl tak morálně vinný, že si opravdu zaslouží smrt.
A pokud vezmu za bernou minci to,
jak doktor Dickerson popisuje Derylův duševní stav,
pak mi to připadá jako obrovská polehčující okolnost,
kterou by porota měla zohlednit.
Podle mého názoru bych jen velmi těžko dokázal,
že je to někdo, pro koho je trest smrti vhodný.
Kdybych mohl mávnout kouzelnou hůlkou a umístit Deryla někam,
kde by to pro někoho, jako je on, dávalo největší smysl,
bylo by to ve forenzní psychiatrické léčebně,
spíš než ve vězeňském systému,
ale nemám kouzelnou hůlku.
PO VYSLECHNUTÍ POLEHČUJÍCÍCH OKOLNOSTÍ MUSELA POROTA TAKÉ ROZHODNOUT,
ZDA JE MADISON NADÁLE NEBEZPEČNÝ PRO SPOLEČNOST
Texaský zákon o úkladné vraždě je ve Spojených státech téměř jedinečný.
Porota musí odpovědět na dvě konkrétní otázky.
První zní: „Byl čin obžalovaného…
Byl úmyslný? Byl příčinou smrti jednotlivce?“
Dalším krokem je, že porota musí jednomyslně rozhodnout,
že obžalovaný představuje trvalou hrozbu pro společnost.
A pokud se shodnou na první a druhé zvláštní otázce,
automaticky to vede k trestu smrti.
Je to podobné, jako když si házíte mincí. Buď život, nebo smrt. Nic víc.
KAPITÁN
Jmenuji se James W. Marquart
a jsem vzděláním sociolog, kriminolog.
A v případu Deryla Madisona jsem svědčil
jako znalec v konkrétní oblasti budoucí nebezpečnosti.
Za prvé, Deryl byl za tuto vraždu plně odpovědný.
O tom není pochyb.
Ale…
Existují v tomto případě polehčující okolnosti, pokud jde o trest?
Jsem naprosto přesvědčen, že ano, existují.
PRVNÍ VOLNÁ CELA
Deryl vyrůstal v chudé afroamerické rodině.
Jeho otec ho velmi týral
a měl další tři sourozence, takže byl ze čtyř dětí
a se všemi se zacházelo hrozně.
A myslím, že několik z nich zemřelo v mladém věku.
Víte, nikdy nebyl pořádně socializován,
jak být člověkem.
Takže měl problém se přizpůsobit běžnému každodennímu životu
a to toho kluka nasměrovalo na cestu…
neměl šanci.
Neměl vůbec žádnou šanci.
Když se podíváte na kontext Houstonu v době spáchání činu,
Houston byl zaplaven kokainem.
A v městě samotném jste viděli epidemii násilných zločinů.
Pamatuji si, co běželo ve zprávách.
Každou noc to byla další vražda, další vražda, další vražda…
Dělo se to úplně každý den.
Bylo to jako sněhová koule nebo vlak jedoucí z kopce bez strojvedoucího.
A on se do toho všeho zamotal.
A kdybych v té době seděl v porotě,
všechny ty další vraždy, které se ve městě děly,
asi bych si říkal: „Nepřimhouřím oko.“
NAVZDORY TOMU, ŽE SI 23. ČERVNA 1989 VYSLECHL ZMÍRNĚNÍ OBŽALOBY,
POROTA ODSOUDILA DERYLA MADISONA K TRESTU SMRTI
Věřte tomu nebo ne,
ale neměl jsem vůbec žádné pocity, když mi dali trest smrti.
Nevěděl jsem, co mám cítit. Jako bych nic necítil.
Nevím, proč je to tak.
Když mi umřela máma, moji bratři a sestry…
Za nikoho jsem neuronil ani slzu.
Nevím, jaké to je,
když vás někdo má rád.
Nevím. Nevím, jaké to je.
Nedokážu vám říct, jaké to je.
Ten chlapík měl špatně rozdané karty
skoro od narození, protože měl problémy ve škole,
problémy doma.
Když máte tuhle závislost a tak, jste paranoidní.
A lidé závislí na kokainu se dopouštějí rizikového chování.
A to v jeho mysli zničilo jakýkoli nárazník nebo blokátor.
Viděl ji jako cíl a šel po ní. Ani o tom nepřemýšlel.
Udělal impulzivní…
impulzivní rozhodnutí to udělat, aniž by přemýšlel o jakýchkoli důsledcích.
Není to profesionální násilník.
Je neorganizovaný a zítra může něco ukrást v obchodě.
Prostě nemá takové násilnické sklony,
které by z něj dělaly hrozbu do budoucna.
CENA BRUCE SMITHA STARŠÍHO
Chápu to, spáchal hrozný zločin, rozumím tomu.
Ale trest smrti nebyl v té době vhodným trestem.
Já prostě nevěřím, že byl.
VÍTEJTE V KATY
VÍTEJTE V ÚŽASNÉM GRINGOVĚ TEX-MEXU
Jako vyšetřovatelka
naprosto věřím v náš soudní systém.
Vyšetřujeme, jak nejlépe umíme.
Prokurátoři procházejí soudním procesem
a všechny důkazy jsou předloženy porotě.
Porota si vyslechne obě strany a projde předložené důkazy
a rozhodne.
A neměli žádný problém uznat ho vinným
a uložit mu trest smrti.
BEULAH JOLIVETOVÁ NEMÁ ŽÁDNÉ ZBÝVAJÍCÍ NEJBLIŽŠÍ PŘÍBUZNÉ
Stále si dokážu vybavit, jak slečna Jolivetová leží na zemi
ve stavu, v jakém byla.
A to mi pomáhá, abych tu mohla sedět a mluvit za ni.
V tuto chvíli tu zbýváme jako jediní, kdo slečnu Jolivetovou zastupuje.
Vím, jak vypadaly poslední chvíle jejího života,
a nechci, aby se na tuhle část zapomnělo.
FORMIA, ITÁLIE
JÍZDENKY
Byla jsem svědkem dvou poprav.
Byla jsem první Italkou, která byla svědkem popravy v Americe.
A bylo to velmi těžké,
protože se můžete dívat,
ale nemůžete pro umírajícího nic udělat.
Je to zážitek,
který vám zůstane v mysli a v srdci po zbytek života.
Jmenuji se Michela Manciniová
a jsem viceprezidentkou Italské koalice za zrušení trestu smrti.
Jako Italská koalice se snažíme pomáhat mnoha vězňům,
zejména ve Spojených státech,
protože to je poslední demokracie používající trest smrti.
Naším záměrem je tam za nimi vyrazit,
abychom jim pomohli pochopit, že to možná
není správné řešení.
Jsme občané světa.
Musíme se zajímat o to,
co se děje v jiném státě.
ZA POSLEDNÍCH 30 LET
MICHELA POMOHLA NĚKOLIKA VĚZŇŮM ODSOUZENÝM K TRESTU SMRTI
POTÉ, CO SE MADISON DOZVĚDĚL O MICHELINĚ PRÁCI, NAPSAL JÍ
Poprvé jsem dostala dopis od Deryla Madisona
v roce 1995.
Začali jsme si psát.
A pak jsme si psali dál.
A v roce 1996
jsem ho poprvé navštívila.
A od té doby se stal součástí mé rodiny.
K tomu, abych mu pomohla, mě přesvědčila
skutečnost, že Deryl byl tak sám
a nikdo se o něj pořádně nestaral.
Jediný okamžik, kdy jsem se nedokázala podívat Derylovi do očí…
byl den poté, co jsem viděla fotku té paní, která zemřela.
Kdyby někdo zabil moji babičku,
chtěla bych, aby ten člověk zůstal ve vězení za to, co udělal.
Ale během návštěvy,
tím, že jsem s ním mluvila a poslouchala,
co říkal,
pochopila jsem, že v té době
přede mnou stál člověk…
Nebyl to ten stejný člověk, který ten zločin spáchal.
Byl to můj kamarád Deryl.
V ROCE 2001, PO PĚTI LETECH PŘÁTELSTVÍ,
SE MICHELA DOZVĚDĚLA, ŽE MADISON BUDE DO MĚSÍCE POPRAVEN
Chtěla jsem mu zachránit život.
Bylo mi jedno jak.
Tři týdny před termínem popravy
jsme se snažili narychlo najít dobrého právníka.
Někoho, kdo by mu mohl pomoct
konkrétním způsobem.
Měli jsme velké štěstí, protože jsme našli advokátní kancelář Mayer a Brown,
kteří nám nabídli, že mu pomohou zadarmo.
Když měli všechny dokumenty,
okamžitě pochopili,
že Derylovi možná dokáží pomoci.
MADISONOVI NOVÍ PRÁVNÍCI ÚSPĚŠNĚ ARGUMENTOVALI,
ŽE JEHO POLEHČUJÍCÍ OKOLNOSTI NEBYLY U SOUDU DOSTATEČNĚ ZOHLEDNĚNY
MADISONOVI BYLA NABÍDNUTA MOŽNOST NOVÉHO SOUDNÍHO PROCESU
NEBO MOŽNOST STRÁVIT ZBYTEK ŽIVOTA VE VĚZENÍ
Deryl se velmi bál.
A když má někdo strach,
je velmi těžké…
myslet, vybrat si a rozhodnout se pro něco.
Ale samozřejmě hrozilo riziko, že by další porota
mohla potvrdit rozsudek smrti.
Nechtěl jít znovu k soudu.
Takže po dlouhém rozmýšlení
přijal, že zůstane ve vězení po celý zbytek života.
V ROCE 2009, PO DVACETI LETECH V CELE SMRTI, BYL DERYL MADISON
ZNOVU ODSOUZEN K DOŽIVOTÍ BEZ MOŽNOSTI PODMÍNEČNÉHO PROPUŠTĚNÍ
Překvapilo mě, že byl jeho rozsudek zvrácen.
Jsem zklamaná,
protože si myslím, že jsme tehdy odvedli dobrou práci.
Kdybych byl při smyslech, neudělal bych to.
Víte?
Myslím si, že kromě mě je tu ještě někdo další.
Možná, že je to kvůli drogám,
že se ta druhá moje osobnost
takhle zpravidla zjeví.
Je to, jako bych slyšel jiný hlas, který říká:
„Jo, tohle jsi udělal ty.“ Víte.
A já na to: „To jsem neudělal já.“
Jako bych hrál hru sám se sebou.
Osobně si myslím, že Deryl, stejně jako někteří další, kteří jsou ve vězení,
určitě ti, kteří jsou v cele smrti,
se od systému naučili,
co mají říkat.
Myslím, že je běžné, že lidé, které jsme uvěznili,
říkají, že to bylo jejich psychickým stavem
nebo tím, jak byli vychováváni,
nebo že byli v dětství brutálně týráni,
že byli závislí na drogách a jiné důvody, které si později vymysleli,
proč udělali to, co dělali.
Můj osobní pocit z toho, že Deryl říká, že byl v té době duševně nemocný
a že si myslí, že to byla jiná osoba,
je asi takový, jak to vidí teď,
a ne jak to viděl tehdy.
Možná má teď trochu výčitky svědomí,
ale to nevrátí slečnu Jolivetovou.
To jí neumožní dožít svůj život.
To ji nezbaví bolesti a brutality,
kterou utrpěla jeho rukama,
v době, kdy tento čin spáchal.
Slečna Jolivetová si zaslouží,
aby za to, co jí udělal, dostal trest smrti,
protože to je zločin, který spáchal tím, že jí vzal život.
Myslím si, že si nezaslouží doživotí bez možnosti podmínečného propuštění.
PO POVINNÉ 90DENNÍ PŘESTÁVCE TEXASKÉ ODDĚLENÍ NÁPRAVNÝCH ZAŘÍZENÍ
POVOLILO DRUHÝ VÝSLECH DERYLA MADISONA
Během procesu, poté, co jsem si vším prošel,
a vyslechl všech ta svědectví
a ohlédl se za svým životem
a za tím, co jsem udělal,
ano, tehdy jsem si trest smrti zasloužil.
Prostě nevezmete život někomu,
kdo žije tak dlouho, víte.
A zasloužíte si za to trest.
Zasloužil jsem si trest smrti za to, co jsem udělal.
Jo, já to chápu.
Takhle funguje zákon, co?
Jsem zavřený do konce života. Už se nikdy nedostanu ven…
Víte…
Nejsem monstrum, že?
Ale spáchal jsem zločin
a pykám za něj.
Pokud vím, tak Deryl podnikl minimálně tři cesty do domu
a po odchodu prodal ty věci jednomu ze zdejších drogových dealerů.
Deryl Madison byl podle mě velmi sadistický.
Buď si to v hlavě naplánoval,
nebo to naplánoval, když byl u ní, nebo obojí,
ale nikam nespěchal.
To je ta vyšetřovatelka z mého případu?
Pořád se mě vyptávali
a já jim řekl přesně to, co jsem udělal.
O ničem jsem nelhal.
Odnesl jsem ty věci z domu.
Předtím jsem to neměl v plánu,
ale když jsem tam přišel a potom, co byla mrtvá,
tak jsem začal prostě vynášet věci z domu.
Byly to věci, co jsem prodal za crack.
Tehdy jsem přemýšlel jako feťák. Neměl jsem čistou hlavu.
Byl jsem feťák. Chtěl jsem drogy.
O tom to bylo.
Neměl jsem v plánu zavraždit slečnu Jolivetovou.
To se stalo, když jsem tam byl, že?
Bylo to jen… Najednou to bylo…
něco jiného.
Jakmile jsem tam byl,
změnilo se mi celé myšlení.
Nepovažuju se za zlého člověka, ale…
Musíme zaplatit náš…
dluh vůči společnosti, kdykoli uděláme něco špatného.
Může se mi to nelíbit, ale,
jak se říká, kdo si jak ustele, tak si taky lehne.
Babička mě pojmenovala Bubba, když jsem se narodil.
Tak říkám své druhé osobnosti.
Bubba je…
Neřekl bych, že je to moje alter ego, ale…
Něco jako Jekyll a Hyde.
Víte, dostává mě do průšvihů. Takhle bych to řekl.
Je…
Je to spíš jako bych si kladl otázky, že?
Víte: „Proč jsi to ksakru udělal?“
Vstanu uprostřed noci a chodím po cele sem a tam.
A on by řekl…
„Nemůžeš spát?“
Je to šílený. Já nevím…
Doufám, že někdy neudělám nějakou hloupost.
Není to děsivé, protože jsem tady, co?
Kdybych byl venku, bylo by to jiné.
Překlad titulků: Kateřina Richard