Jeg burde være død for længe siden.
Alle i min familie er døde, undtagen mig.
Jeg har altid tænkt på hvorfor.
Hvorfor er jeg i live?
Jeg er familiens sorte får.
Den eneste, som skabte problemer.
I USA SIDDER OVER 135.000 PERSONER I FÆNGSEL FOR MORD
OVER 25 % AF DEM ER BLEVET DIAGNOSTICERET MED EN ALVORLIG PSYKISK SYGDOM
DETTE ER HISTORIEN OM INDSAT #1585559
Jeg tror, at der er en anden i mig,
som leger med mit sind.
Jeg kan sige med sikkerhed, at de ting, jeg har gjort,
mange af dem husker jeg ikke, eller hvorfor jeg er her.
Det er, som om jeg hører en anden stemme sige:
"Ja, du gjorde det."
"Nej, jeg gjorde det ikke."
Som om jeg leger en leg med mig selv.
EN NETFLIX-SERIE
EN ANDEN
Ja.
DEN 2. APRIL 1988 KNIVSTAK OG DRÆBTE DERYL MADISON
Ja.
81-ÅRIGE BEULAH JOLIVET
Helt sikkert.
MADISON PÅSTOD, AT HAN FIK EN PSYKOTISK EPISODE
Det er fint, ja.
Mit navn er Deryl Wayne Madison.
Født den 29. august 1958 i Monroe, Louisiana.
Jeg har siddet i fængsel i 33 år
for en forbrydelse, jeg begik
i mit kvarter
i 1988.
Jeg voksede op i Texas.
Min mor var
registreret sygeplejerske.
En hårdtarbejdende kvinde. En kristen kvinde.
Jeg havde det bedre med min mor end med min far.
Min far og jeg begyndte at skændes, da jeg var fem år gammel.
Jeg kom aldrig overens med ham.
Min far slog mig meget.
Meget.
Med forlængerledninger og brædder.
Jeg gik ofte og kom ikke tilbage.
Du ved…
Det blev værre og værre.
Min første brand var,
da jeg satte ild til en kalender på væggen.
Jeg sad bare og så på den.
Og fra det tidspunkt
var jeg besat af ild.
Jeg ved ikke, om det var aggression,
vrede over min far eller en del af min far. Jeg ved det ikke.
Men det…
Jeg gik amok.
Da jeg blev teenager,
tolv, tretten år,
satte jeg ild til mange bygninger,
mange tomme huse.
Mens det brændte…
Nogle ville nok kalde mig skør,
men jeg onanerede, mens det brændte.
Og bagefter…
"Okay, det var godt," og så gik jeg.
Du ved.
Det er lidt sært.
At jeg stod midt i ilden
og onanerede, mens det brændte.
Hvem gør det?
Hvis du forstår.
Jeg hørte en anden stemme sige:
"Tid til ild".
Den sagde: "Tid til ild".
Det var som en anden person.
Jeg føler,
at der var en anden end mig inde i mig.
Jeg satte ild til mit eget hus engang.
Alle skulle i kirke.
Jeg tændte ild og gik i seng igen
og lagde mig.
Jeg blev der bare.
Lige pludselig rev brandmanden mig op af sengen
og slæbte mig ud af huset, og jeg var fyldt med røg.
"Hvem satte ild til huset?" "Det ved jeg ikke."
Jeg fandt ud af, det var mig.
Var det mig eller en anden?
Det kan jeg ikke sige dig.
Sådan gør jeg ikke.
Det måtte være en anden. Sådan gør jeg ikke.
Jeg begyndte at ryge hash og drikke vin, da jeg var 12 år.
Så begyndte jeg at tage Valium og hvide kors
og gå op på taget af bygninger.
Når jeg gjorde det, følte jeg mig vildt modig.
Jeg var tre meter høj og gjorde den slags.
Da jeg var 16,
gik jeg rundt på gaden i Houston.
Jeg fik et adrenalinsus ud af alt muligt.
Jeg gik ind i en butik og stjal noget
eller tog penge fra nogen, den slags.
I 1977, 17 ÅR GAMMEL, BLEV MADISON FÆNGSLET FOR EN RÆKKE FORBRYDELSER
Jeg kom ud i 1983.
Jeg havde et job i et lejlighedskompleks.
Det var godt, mens det varede, men så begyndte jeg at ryge crack.
For at betale for den vane
røvede og stjal jeg som en sindssyg.
Da begyndte det at gå ned ad bakke.
I 1988 BOEDE MADISON I FIFTH WARD TÆT PÅ 81-ÅRIGE BEULAH JOLIVET
Det var en dag
i april.
Jeg gik hen ad gaden.
Jeg havde 1.800 dollars i lommen.
Og jeg havde 85 gram sten, kokain, i lommen.
Og frøken Jolivet sad på sin veranda.
Jeg vinkede, og hun vinkede.
Jeg sprang over hegnet og satte mig med hende.
Vi talte om vejret, hvordan det gik.
Går det godt haven og alt det?
Jeg havde hjulpet med at rydde op i garagen og haven.
Jeg havde intet spist den dag. Jeg havde alt, hvad jeg ville.
Jeg sad der bare.
Pludselig slog det klik i mit hoved.
Hun rejste sig: "Skal vi gå?"
"Okay."
Jeg hjalp hende ind og holdt døren for hende,
og af én eller anden grund
skubbede jeg hende ind i huset.
Du ved…
Jeg skubbede hende ind, og hun faldt.
Jeg slog hende tre-fire gange.
Hun skreg.
Jeg slæbte hende om bagi
og løb ind og fandt en kniv i køkkenet
og stak hende to gange.
Bare sådan…
Jeg ved ikke, hvorfor jeg gjorde det.
Så sad jeg på gulvet.
Jeg sad bare lige ved siden af hende.
Jeg fik at vide, at jeg havde gjort alt muligt. Smadret huset.
Jeg troede ikke på det, for jeg havde ikke smadret nogens hus.
Jeg tror ikke, at jeg smadrede huset.
Jeg var så fuld af stoffer, at jeg ikke ved, hvad jeg gjorde.
Jeg løb, indtil jeg ikke kunne løbe mere.
Jeg satte mig på kantstenen
ved Tuam og Main, jeg sad der bare.
Jeg indså, at jeg havde dræbt en person.
Nej, jeg dræbte ikke nogen.
Jeg kan ikke have dræbt nogen.
Fifth Ward er et meget gammelt kvarter,
som har været etableret i Houston i mange, mange år.
I 1988, da mordet skete,
var der ret meget narkotrafik i området,
og jeg ved ikke, om det har ændret sig meget i løbet af alle årene.
Jeg er kriminalbetjent Sharon Evans,
og jeg var en af efterforskerne i sagen om mordet på Beulah Jolivet.
BEULAH JOLIVETS KROP BLEV FUNDET TO DAGE EFTER MORDET
Som efterforskere
er vi offerets repræsentant i alle de forbrydelser, vi efterforsker.
Så mens jeg gør det,
er jeg frøken Jolivets repræsentant.
Vi fandt ud af om frøken Jolivet
i forbindelse med efterforskningen,
at hun havde boet i huset i mange år,
og at naboerne kendte og respekterede hende.
For mig starter efterforskningen, når jeg stiger ud af min bil
og går op til døren,
og når jeg åbner døren,
er mit job at lægge mærke til alle detaljer i huset.
Det hele.
Da jeg gik derind, vidste jeg, at det ville blive brutalt.
Der var blod på gulvet.
Der var et par tænder fra offeret,
som var synlige i blodet på tæppet på gulvet.
Og så var der blodpletter, som gik derfra
og ud i gangen og videre gennem huset.
En radio manglede på hendes natbord.
Han brugte ledningen til at kvæle hende.
Ledningen var der stadig.
Og der lå en blodig kniv på gulvet tæt på hende,
som han stak hende to gange i ryggen med.
Ifølge obduktionen
endte de to knivstik med at dræbe hende.
Så han angreb Jolivet hele vejen gennem hendes hjem
og sparkede og slog hende og kvalte hende med ledningen
og satte varmeapparatet på hendes ben,
men det var ikke det, der dræbte hende.
Hun blev angrebet gennem sit eget hjem.
Han gennemrodede alt i frøken Jolivets hjem
for at finde ting, han kunne sælge.
Han trak gardinerne for i alle rummene,
så han kunne bruge al den tid, han ville,
inde i huset til at gennemgå hendes ting.
Deryl gik ind og ud af huset mindst tre gange, så vidt jeg ved,
og han forlod huset og gik rundt til et par huse i kvarteret
og solgte tingene til en af narkohandlerne her.
Han havde intet problem med at gå ind og ud af huset,
selvom han havde angrebet hende sådan.
De detaljer er meget vigtige
for at forstå, hvem han var, og hvorfor han gjorde det.
Det tog ikke et kort øjeblik.
Han slog hende ikke én gang, så hun slog hovedet på kaffebordet og døde.
Efter min mening var Deryl Madison meget sadistisk.
Han planlagde det i hovedet,
eller da han var i huset, eller begge dele,
men han havde ikke travlt.
MADISON BLEV IDENTIFICERET AF NABOERNE OG ANHOLDT DEN 9. APRIL, 1988
I RETSSAGEN FANDT JURYEN MADISON SKYLDIG I OVERLAGT MORD
EFTER JURYENS AFGØRELSE SKULLE DOMMEN AFSIGES
PSYKOLOGI-BYGNING
Okay, tak, fordi I er kommet.
I dag tager vi en kort gennemgang af dødsstraf
og den rolle, beviser på mentalt helbred spiller
i den slags sager.
I STATEN TEXAS KAN ALLE SAGER OM OVERLAGT MORD FØRE TIL DØDSSTRAF
…og det drejer sig om at fremlægge beviser, som juryen kan bruge
til at afgøre, om en person er mindre værdig til at dø.
Jeg hedder John Edens.
Jeg er retsmedicinsk psykolog
og professor ved Texas A&M University,
hvor jeg har undersøgt og konsulteret om mordsager
i de sidste 20 år.
Det er en person, som allerede er blevet dømt
enten til døden eller livstid uden prøveløsladelse.
MADISONS ADVOKATER FREMLAGDE BEVISMATERIALE
FOR AT ARGUMENTERE IMOD DØDSDOMMEN
DET INDEHOLDT OPLYSNINGER OM MADISONS SVÆRE FORTID
I en dødsstrafsag som denne
fokuserer forsvareren som regel på
psykologiske faktorer, hvis de findes,
som beskriver den tiltalte mere positivt.
Vi taler ikke om at slippe nogen løs
eller sige, at de er uskyldige og ikke fortjener straffen,
men at de ikke fortjener at dø
baseret på regler for domme, som Texas bruger.
FORSVARERENS VIGTIGSTE BEVIS VAR
EN RAPPORT SKREVET AF PSYKOLOG DR. WENDALL DICKERSON
HAN VURDEREDE MADISON FØR DOMSAFSIGELSEN
OG KONKLUDEREDE, AT HAN LED AF EN RÆKKE EKSTREME PSYKISKE SYGDOMME
LOVEN OG MENTAL SUNDHED
Dr. Dickerson sagde,
at Deryl led af dissociativ identitetsforstyrrelse.
…HAN LIDER AF USOCIALISERET ADFÆRDSFORSTYRRELSE
Det primære symptom
er tilstedeværelsen af mindst to
forskellige personligheder i samme person,
som for det meste handler
helt adskilt fra hinanden.
Det er blevet kaldt personlighedsspaltning.
…SVÆRT VED AT FORSTÅ FORBINDELSEN MELLEM SINE FØLELSER OG HANDLINGER…
Baseret på dr. Dickersons vurdering
er Deryls personlighed er spaltet
i forskellige dele, og hans evne til at kontrollere sin adfærd
synes at være ret tydeligt svækket.
Jeg var omkring 14.
Jeg sad i timen.
Alle i klassen stirrede på mig.
Så læreren sagde:
"Hvem taler du med?" Jeg sagde:
"Hvad mener du? Jeg talte ikke med nogen."
Alle i klassen så på mig. Jeg talte,
men jeg vidste ikke, at jeg
talte.
Det vidste jeg ikke.
Jeg ved, det er en anden personlighed.
Den kommer bare lige pludselig.
Han beskriver symptomer, der er knyttet til dissociation og depersonalisering.
At han taler med sig selv og ikke indser det, er lidt usædvanligt.
Det er bestemt et tegn på en, som er adskilt
eller spaltet fra dele af sig selv.
Jeg ved ikke, hvorfor jeg dræbte hende.
Det gør jeg ikke.
Det er som et raseri.
Et pludseligt raserianfald.
Hun gjorde mig aldrig noget. Men…
Hvorfor tog jeg hendes liv?
Spørgsmålet er, om Deryl er moralsk ansvarlig og fortjener at blive dræbt?
Og hvis jeg tror på
dr. Dickersons beskrivelse af Deryls mentale tilstand,
så virker det, som om det ville være en stor formildende faktor,
en jury burde tage højde for.
Jeg ville have svært ved
at argumentere for, at han er en, som dødsstraf er passende for.
Hvis jeg kunne svinge en tryllestav og placere Deryl et sted,
hvor jeg mener, at det giver mening, at én som ham er,
så ville det være på et retspsykiatrisk hospital
i modsætning til i et fængselssystem.
Men jeg har ingen tryllestav.
JURYEN SKAL OGSÅ AFGØRE, OM MADISON UDGØR
EN FORTSAT TRUSSEL MOD SAMFUNDET
Straffeloven i Texas for overlagt mord er næsten unik i USA,
og juryen skal besvare to spørgsmål.
Det ene er: "Var den tiltaltes handling bevidst?
Resulterede den i, at personen døde?"
Det næste skridt er, at juryen enstemmigt skal beslutte,
at den tiltalte udgør en fortsat trussel mod samfundet.
Og hvis de er enige om det første og andet spørgsmål,
så fører det automatisk til dødsstraf.
Det er som at kaste en mønt. Det er enten liv eller død. Det er det.
CHEF
Jeg hedder James W. Marquart,
og jeg er sociolog og kriminolog.
Og jeg vidnede i Deryl Madison-sagen
som ekspert i emnet fremtidig farlighed.
HELD OG LYKKE FRA DINE VENNER PÅ EASTHAM STATE FARMS
For det første var Deryl fuldt ansvarlig for mordet.
Det er der ingen tvivl om.
Men
er der formildende faktorer i denne sag i forhold til straffen?
Det er jeg helt overbevist om, at der er.
DEN FØRSTE LEDIGE CELLE
Deryl voksede op i en fattig afroamerikansk familie.
Hans far var meget voldelig,
og han havde tre andre søskende, så der var fire børn,
og de blev behandlet frygteligt.
Jeg mener, at flere af dem døde tidligt.
Han blev aldrig socialiseret
til at være et menneske.
Så han havde svært ved at tilpasse sig et almindeligt liv,
og det sendte drengen ud på en vej,
hvor han ikke havde en chance. Ingen chance overhovedet.
Hvis man ser på konteksten i Houston, da forbrydelsen blev begået,
så var Houston fuld af kokain.
Og man så en epidemi af voldelige forbrydelser i byen.
Jeg så nyhederne.
Hver aften var det endnu et mord, endnu et mord…
Det skete hver dag.
Det var som en snebold eller et tog, der kørte ned ad bakke uden en chauffør.
Og han blev fejet med i alt det.
Hvis jeg sad i juryen på det tidspunkt,
hvor der skete alle mulige andre mord i byen,
så ville jeg nok tænke: "Jeg lader dig ikke slippe let."
TRODS ARGUMENTERNE DØMTE JURYEN DEN 23. JUNI 1989
DERYL MADISON TIL DØDEN
Tro det eller ej,
jeg følte intet, da de dømte mig til døden.
Jeg vidste ikke, hvad jeg skulle føle. Jeg føler intet.
Jeg ved ikke hvorfor.
Da min mor døde og mine brødre og søstre,
fældede jeg ikke en tåre for dem.
Jeg ved ikke, hvordan det føles at blive
elsket af folk.
Jeg ved ikke, hvad det er.
Jeg kan ikke sige, hvad det er.
Han havde alle odds imod sig næsten fra fødslen.
Han havde problemer i skolen og derhjemme.
Hvis man er afhængig, er man paranoid.
Og folk med kokainafhængighed udøver risikabel adfærd.
Og i hans hjerne ødelagde det bufferen eller blokaden.
Han så hende som et mål og angreb hende uden at tænke over det.
Han tog en impulsiv
beslutning om at gøre det uden at tænke på konsekvenserne.
Han er ikke en professionel voldelig kriminel.
Han er uorganiseret, og i morgen kan det være butikstyveri.
Han har bare ikke de voldelige tendenser,
som gør ham til en fremtidig trussel.
BRUCE SMITH SR.-PRISEN
Ja, han begik en frygtelig forbrydelse. Det forstår jeg.
Men dødsstraf var ikke en passende dom på det tidspunkt.
Det mener jeg ikke, at det var.
VELKOMMEN TIL KATY
Som efterforsker
tror jeg på vores retssystem.
Vi efterforsker efter bedste evne.
Anklagerne går igennem retssagen,
og alle beviser fremlægges for en jury.
Juryen lytter til begge sider og alt, som blev fremlagt,
og træffer beslutningen.
De havde intet problem med at finde ham skyldig
og give ham dødsstraf.
BEULAH JOLIVET HAR INGEN FAMILIEMEDLEMMER TILBAGE
Jeg kan stadig se frøken Jolivet ligge på gulvet
i den tilstand, hun var i.
Og det hjælper mig at sidde her og tale for hende.
Lige nu er vi de eneste, der repræsenterer frøken Jolivet.
Jeg ved, hvordan hendes sidste øjeblikke på Jorden så ud,
og den del må vi ikke glemme.
FORMIA, ITALIEN
BILLET
Jeg har været vidne til to henrettelser.
Jeg var den første italienske kvinde, der så en henrettelse i Amerika.
Og det var meget svært,
for man kan se på,
men man kan intet gøre for personen, som dør.
Det er en oplevelse,
som man har i sit sind og sit hjerte resten af livet.
Jeg hedder Michela Mancini.
Jeg er vicepræsident for den italienske koalition for afskaffelse af dødsstraf.
Den italienske koalition prøver at hjælpe så mange indsatte,
især i USA,
fordi det er det sidste demokrati, som bruger dødsstraf.
Vores hensigt er at tage derhen
og hjælpe dem med at forstå, at det måske ikke er den rette løsning.
Vi er verdensborgere.
Vi skal være bekymrede over,
hvad der sker i en anden stat.
I DE SIDSTE 30 ÅR
HAR MICHELA HJULPET MANGE INDSATTE PÅ DØDSGANGEN
EFTER AT HAVE HØRT OM MICHELAS ARBEJDE SKREV MADISON TIL HENDE
Første gang, jeg modtog et brev fra Deryl Madison,
var i 1995.
Jeg begyndte at skrive tilbage til ham,
og så fortsatte vi med at skrive.
Og i 1996
besøgte jeg ham for første gang.
Og siden da er han blevet en del af min familie.
Det, som overbeviste mig om,
at jeg skulle hjælpe ham, var,
at Deryl var så alene,
og ingen tog sig af ham.
Den eneste gang, jeg ikke kunne se Deryl i øjnene,
var dagen efter, at jeg så billedet af kvinden, som døde.
Hvis nogen havde dræbt min bedstemor…
…så ville jeg have, at han blev fængslet for det, han havde gjort.
Men under besøget,
ved at tale og lytte
til det, han sagde,
forstod jeg, på det tidspunkt,
at det, jeg havde foran mig,
ikke længere var personen, som havde begået forbrydelsen.
Det var min ven Deryl.
I 2001, EFTER FEM ÅRS VENSKAB,
HØRTE MICHELA, AT MADISON SKULLE HENRETTES INDEN FOR EN MÅNED
Jeg ville redde hans liv.
Uanset hvordan.
Tre uger før hans henrettelsesdato
forsøgte vi at finde en god advokat.
Én, der kunne hjælpe ham
på en konkret måde.
Og vi var meget heldige, fordi vi fandt Mayer og Brown,
som tilbød at hjælpe ham gratis.
Da de fik alle dokumenterne,
forstod de straks,
at de nok kunne gøre noget for Deryl.
MADISONS NYE ADVOKATER ARGUMENTEREDE FOR,
AT HANS OMSTÆNDIGHEDER IKKE VAR BLEVET OVERVEJET I RETSSAGEN
MADISON BLEV TILBUDT EN NY RETSSAG
ELLER MULIGHEDEN FOR AT TILBRINGE RESTEN AF SIT NATURLIGE LIV I FÆNGSEL
Deryl var meget bange.
Og når folk er bange,
er det meget svært
at tænke, vælge og beslutte noget.
Men risikoen var, at en ny jury
ville bekræfte dødsdommen.
Han ville ikke i retten igen.
Så efter at have tænkt meget over det,
accepterede han at blive i fængslet resten af sit liv.
I 2009, EFTER TYVE ÅR PÅ DØDSGANGEN,
FIK DERYL MADISON SIN DOM OMSTØDT TIL LIVSTID UDEN PRØVELØSLADELSE
Jeg er overrasket over, at hans dom blev omstødt.
Jeg er skuffet,
for vi havde en god sag dengang.
Var jeg rask, havde jeg ikke gjort det.
Du ved.
Jeg tror faktisk, der er en anden end mig.
Måske er det, fordi jeg tog stoffer,
at min anden personlighed dukker op.
Det er, som om jeg kan høre en anden stemme sige:
"Ja, du gjorde det."
"Nej, jeg gjorde det ikke."
Som om jeg leger en leg med mig selv.
Det er min personlige mening, at Deryl og andre, der sidder i fængsel,
helt sikkert dem, som sidder på dødsgangen,
har lært af systemet,
hvad de skal sige.
Det er almindeligt for folk, vi har fængslet, at sige,
det var deres mentale tilstand
eller deres opvækst,
eller de blev brutaliseret som børn.
De tog stoffer.
Bagefter finder de på alle mulige grunde til,
hvorfor de gjorde det.
Min personlige mening om, at Deryl sagde, at han var psykisk syg,
og at han tror, det var en anden person,
er, at han nok ser det sådan nu
i modsætning til dengang.
Han angrer det måske lidt mere nu,
men det bringer ikke frøken Jolivet tilbage.
Hun kan ikke leve resten af sit liv.
Det fjerner ikke den smerte og brutalitet,
som han udsatte hende for,
da han gjorde det.
Frøken Jolivet fortjener,
at han får dødsstraf for det, han gjorde mod hende,
for han begik en forbrydelse, da han tog hendes liv.
Efter min mening fortjener han ikke livstid uden prøveløsladelse.
EFTER EN OBLIGATORISK PAUSE PÅ 90 DAGE
TILLOD KRIMINALFORSORGEN I TEXAS ENDNU ET INTERVIEW MED MADISON
Under min retssag, da alt blev gennemgået, og jeg hørte vidneudsagnene,
og jeg så tilbage på mit liv
og det, jeg har gjort,
på det tidspunkt, ja, så fortjente jeg dødsstraf.
Man tager ikke bare et liv
fra én, der har levet så længe.
Og man fortjener at blive straffet. Jeg fortjente dødsstraf for det.
Ja, det forstår jeg.
Sådan fungerer loven.
Jeg er låst inde resten af livet og kommer aldrig ud igen…
Du ved.
Jeg er intet monster.
Men jeg begik en forbrydelse, og jeg betaler for den.
Deryl gik ind og ud af huset mindst tre gange, så vidt jeg ved,
og han forlod huset
og solgte tingene til en af narkohandlerne her.
Efter min mening var Deryl Madison meget sadistisk.
Han planlagde det i hovedet,
eller da han var i huset, eller begge dele,
men han havde ikke travlt.
Er hun efterforskeren i min sag?
De stillede spørgsmål,
og jeg fortalte, hvad jeg havde gjort.
Jeg løj ikke om noget.
Jeg tog ting fra huset.
Jeg havde ingen planer om det før,
men da jeg gik derind, og da hun var død,
tog jeg ting fra huset.
Det var ting, jeg solgte for crack.
Jeg tænkte som en narkoman. Jeg var ikke klar i hovedet.
Jeg ville bare have stoffer.
Sådan var det.
Jeg planlagde ikke at myrde frøken Jolivet.
Det skete, mens jeg var der, ikke? Det… Pludselig…
Det var anderledes.
Da jeg var derinde,
ændrede min tankegang sig.
Jeg ser ikke mig selv som en ond person,
men vi skal betale
vores gæld til samfundet, når vi gør noget forkert.
Jeg kan ikke lide det,
men som man siger: "Man ligger, som man har redt."
Min bedstemor gav mig navnet Bubba, da jeg blev født.
Det kalder jeg min anden personlighed.
Bubba er…
Jeg vil ikke sige mit andet jeg, men…
En slags Jekyll og Hyde-type.
Han skaber problemer for mig. Sådan vil jeg sige det.
Han er…
Det er mig, der stiller mig selv spørgsmål.
"Hvorfor fanden gjorde du det?"
Jeg står op midt om natten og går rundt i cellen.
Han siger:
"Kan du ikke sove?"
Det er bare skørt. Jeg…
Bare han ikke gør noget dumt en dag.
Det er ikke skræmmende, for jeg er herinde.
Derude ville det være anderledes.
Tekster af: Mila Tempels