Jeg burde vært død for lenge siden.
Alle i familien min er døde, bortsett fra meg.
Jeg har alltid lurt på hvorfor. Hvorfor er jeg ennå i live?
Jeg er familiens sorte får. Den eneste som stelte i stand bråk.
I USA ER OVER 135 000 MENNESKER FENGSLET FOR DRAP
OVER 25 % ER DIAGNOSTISERT MED ALVORLIG PSYKISK SYKDOM
DETTE ER HISTORIEN OM INNSATT NR. 1585559
Jeg tror faktisk det er noen andre enn meg som roter med hodet mitt.
Jeg kan helt klart si at ting jeg har gjort…
Det er mye jeg ikke husker, eller hvordan jeg havnet der.
Det er som jeg hører en annen stemme si: "Ja, det var du som gjorde dette," vet du.
Jeg sier: "Det var ikke meg," og det er som jeg leker en lek med meg selv.
EN NETFLIX-SERIE
Ja.
DEN 2. APRIL 1988 KNIVDREPTE DERYL MADISON 81 ÅR GAMLE BEULAH JOLIVET
Ja visst.
MADISON HEVDET HAN LED AV EN PSYKOTISK EPISODE…
Det er greit, ja.
…PÅ DET TIDSPUNKTET
Jeg heter Deryl Wayne Madison.
Født 29. august 1958 i Monroe i Louisiana.
Jeg har vært fengslet de siste 33 årene,
for en forbrytelse jeg begikk i nabolaget mitt i 1988.
Jeg vokste opp i Texas.
Moren min var sykepleier.
Hun var en hardtarbeidende kristen kvinne.
Jeg gikk bedre overens med henne enn faren min.
Faren min og jeg var i tottene på hverandre fra jeg var fem år.
Jeg kom aldri overens med ham.
Jeg fikk mye juling av faren min. Veldig mye.
Skøyteledninger og bord, for det meste.
Jeg rømte mange ganger, og kom ikke tilbake.
Du vet…
Det ble bare verre og verre.
Første gang jeg satte fyr på noe,
tente jeg på en kalender på veggen. Jeg satte fyr på den.
Jeg bare satt der og så på den.
Og fra da av er det som om…
…jeg var besatt av ilden.
Jeg vet ikke om det var aggresjon,
å ta igjen mot faren min, eller en del av faren min. Vet ikke. Men det er…
Jeg gikk faktisk fra vettet.
Inn mot tenårene, fra 12, 13 års alder,
tente jeg på masse bygninger, tomme hus.
Mens brannene brente… og noen vil tro jeg er gal,
men jeg onanerte mens brannen brente.
Og når jeg var ferdig,
greit, dett var dett. Så dro jeg bare.
Du vet.
Det er ganske merkelig. At jeg står midt i en brann
og onanerer mens den jævla brannen brenner.
Hvem gjør noe sånt? Du skjønner hva jeg mener.
Det er som jeg hører en annen stemme si:
"Brennetid," ikke sant? Det er "brennetid."
Jeg vil helst si det er en annen.
Det føles som det var noe annet, en annen, inni meg, bortsett fra meg.
Jeg satte fyr på hjemmet mitt en gang. Alle skulle i kirken.
Jeg tente på og gikk la meg i senga igjen.
Jeg ble bare der.
Ut av intet rykket brannmannen meg opp av senga og dro meg ut av huset,
full av røyk og greier.
De sa: "Hvem satte fyr på huset?" Jeg sa: "Vet ikke."
Jeg fant ut at det var meg.
Var det meg, eller var det noen andre? Jeg vet ikke, kan ikke si det.
Jeg gjør ikke sånt. Må være noen andre, jeg gjør jo ikke sånt.
Jeg begynte å røyke gress og drikke vin da jeg var rundt tolv år.
Så begynner jeg med Valium og amfetamin. Balansering på hustak.
Når jeg gjør sånne ting er jeg modig som faen.
Føler meg tre meter høy og begynner å gjøre ting.
Da jeg var 16, vandret jeg rundt i gatene i Houston.
Jeg fikk et kick av alt mulig rart.
Gå inn i en butikk og knabbe noe, eller ta pengene fra noen. Det gjorde jeg.
I 1977 BLE MADISON FENGSLET FOR EN SERIE FORBRYTELSER, 19 ÅR GAMMEL
Jeg slapp ut i 1983.
Jeg hadde arbeid, jobba i et leilighetskompleks og greier.
Var fint mens det varte, men det var da jeg begynte å røyke crack.
For å finansiere avhengigheten ranet og stjal jeg som en gal på den tiden.
Og livet mitt gikk rakt nedover.
I 1988 BODDE MADISON I FIFTH WARD, I NÆRHETEN AV 81-ÅRIGE BEULAH JOLIVET
Denne spesifikke dagen var i april.
Jeg gikk nedover gata. Hadde rundt $ 1 800 i lomma.
Og jeg hadde 100 gram crack.
Og Miss Jolivet satt i inngangspartiet sitt.
Jeg vinket, og hun vinket tilbake.
Jeg hoppet over gjerdet og satte meg hos henne.
Vi snakket om været, hvordan det gikk. Hvordan går det med hagen, og alt det der.
Jeg pleide å hjelpe henne med rydde i garasjen og hagen og sånt.
Jeg hadde ikke behov for noe den dagen. Hadde alt jeg ville.
Jeg satt bare der.
Plutselig bare klikka jeg; jeg bare dukket opp i hodet mitt.
Hun reiste seg opp og sa:"Klar?" Jeg sa: "Ok."
Jeg reiste meg og hjalp henne inn, holdt døren,
og av en eller annen jævla grunn dyttet jeg henne inn i huset.
Jeg dyttet henne inn, hun gikk i gulvet.
Jeg slo henne tre eller fire ganger. Hun skrek .
Jeg dro henne til baksiden, løp inn og tok en kniv i kjøkkenskuffen
og stakk henne to ganger.
Uten videre.
Vet ikke hva det det var, eller hvorfor jeg gjorde det.
Så satte jeg meg ute på gulvet. Bare satt der ved siden av henne.
De sa jeg hadde gjort mye dritt, at jeg raserte hele huset…
Jeg trodde ikke på det, for jeg hadde jo ikke rasert noens hus.
Jeg tror i det minste jeg ikke raserte huset.
Jeg var så full av dop på den tida, ikke godt å si hva jeg gjorde. Vet ikke.
Jeg løp så langt. Bare løp til jeg ikke greide mer.
Jeg satte meg på fortauskanten i krysset mellom gatene Tuam og Main. Bare satt der.
Og det gikk opp for meg at jeg hadde drept noen.
Nei, jeg hadde ikke drept noen. Jeg kunne vel ikke drepe noen, ikke sant?
Fifth Ward er et veldig gammelt lokalsamfunn
som har vært etablert i Houston i mange, mange år.
Tilbake i 88 da drapet skjedde,
var det ganske belastet av narkotikatrafikk,
og jeg vet ikke om det har endret seg mye gjennom alle disse årene.
Jeg heter sersjant Sharon Evans,
og jeg var en av etterforskerne i Beulah Jolivets drapssak.
LIKET TIL BEULAH JOLIVET BLE OPPDAGET TO DAGER ETTER DRAPET
Som etterforskere
representerer vi offeret i alle forbrytelsene vi går til.
Så når jeg gjør dette, føler jeg jeg representerer Miss Jolivet.
Det vi fant ut om Ms. Jolivet,
som resultat av etterforskningen,
var at hun hadde bodd her i mange år
og var respektert og kjent i nabolaget.
Jeg starter etterforskningen når jeg går ut av bilen, går opp til inngangsdøra,
og når jeg har åpnet døra, er jobben min å undersøke alt i huset.
Alt sammen.
Straks jeg kom inn, skjønte jeg dette ville bli brutalt.
Det var blod på gulvet.
Et par av offerets tenner stakk seg ut i blodet
i gulvteppet.
Og et spor av størknet blod ledet derfra, inn i gangen og gjennom huset.
Det manglet en radio fra nattbordet,
og han brukte ledningen til å kvele henne, og ledningen var fortsatt der.
Og det var en blodig kniv på gulvet ved siden av henne,
som han hadde stukket henne to ganger i ryggen med.
Ifølge obduksjonen
var det de to knivstikkene på slutten hun døde av.
Når man vet han brutalt mishandlet Ms. Jolivet gjennom hele huset,
sparket og slo henne og kvalte henne med ledningen,
og at han satte ovnen mot beina hennes, var ikke de handlingene som drepte henne.
Heller de som brutaliserte henne rundt om i hjemmet sitt.
Han gikk gjennom hele huset,
for å finne ting han kunne selge.
Han dro for gardinene i alle rom,
så han kunne bruke all tiden han ville,
eller trengte, til å gå gjennom alt.
Deryl gikk inn og ut minst tre ganger, som jeg vet om,
og han forlot huset og gikk et par steder i nabolaget,
og solgte gjenstandene til en langer.
Å gå inn og ut av huset var altså uproblematisk,
selv om han nettopp hadde mishandlet henne brutalt.
De detaljene er veldig viktige for å forstå hvem han var
og hvorfor han gjorde det. Det var ikke bare et blaff.
Ikke bare ett slag, så slo hun hodet mot bordet og døde.
Jeg mener Deryl Madison var veldig sadistisk.
Han planla det i hodet sitt, i huset eller begge deler, men han hadde god tid.
MADISON BLE IDENTIFISERT AV NABOENE OG ARRESTERT 9. APRIL 1988
I RETTEN FANT JURYEN MADISON SKYLDIG I DRAP SOM AVSTEDKOMMER STRENGESTE STRAFF
ETTER SKYLDIGKJENNELSEN GIKK RETTEN OVER I STRAFFEUTMÅLINGSFASEN
INSTITUTT FOR PSYKOLOGI
Ok, takk for at så mange kom i dag. Det vi skal gå gjennom i forelesningen
er en kort oversikt over dødsstraff og rollen psykiatriske bevis spiller
i slike saker.
I TEXAS VURDERES DØDSSTRAFF FOR ALLE GROVE DRAPSSAKER
…og det dreier seg om formildende bevis juryen kan vurdere
for å avgjøre om noen er mindre verdige dødsstraff.
Jeg heter John Edens. Jeg er rettsmedisinsk psykolog av utdannelse,
og jeg er professor ved Texas A&M University,
der jeg har forsket på og konsultert i dødsstraffsaker i rundt 20 år.
Du snakker om noen som allerede er dømt
til enten døden eller livstid uten prøveløslatelse.
MADISONS ADVOKATER FORELA FORMILDENDE BEVIS
SOM ARGUMENT MOT DØDSSTRAFF
DET INNEHOLDT INFORMASJON OM MADISONS OPPRIVENDE FORTID
I en dødsstraffsak som dette
fokuseres forsvarets rolle ofte på psykologiske faktorer, hvis de er der,
som setter tiltalte i et mer positivt lys.
Vi snakker ikke om å slippe noen løs, eller si de er uskyldige
eller ikke fortjener straff, men å si at de ikke fortjener å dø,
basert på straffeloven som Texas bruker.
NØKKELBEVISET FOR FORSVARET
VAR EN RAPPORT FRA PSYKOLOG WENDALL DICKERSON
HAN VURDERTE MADISON FØR STRAFFEUTMÅLINGEN
OG FANT EN REKKE EKSTREME PSYKISKE PROBLEMER
JUS OG PSYKIATRI
Dr. Dickerson sa Deryl led av dissosiativ identitetslidelse.
…HAN LIDER AV SÆRDELES MANGLENDE SOSIALISERING…
Det primære symptomet er tilstedeværelsen av minst to
separate personligheter som bor i samme person,
som for det meste kan handle helt adskilt fra hverandre.
Folk har historisk sett omtalt dette som multippel personlighetsforstyrrelse.
…FORSTÅR IKKE FORBINDELSEN MELLOM HVORDAN HAN FØLER SEG OG HVA HAN GJØR…
Basert på dr. Dickersons vurdering
splittes Deryls personlighet
opp i ulike deler, og evnen til å kontrollere atferden sin
ser ut til å være ganske klart svekket.
BRANNSTIFTELSE.mp3
Jeg var rundt 14.
Det var i en skoletime.
Alle i klasserommet stirret på meg.
Så sa læreren:
"Hvem er det du snakker med?" Jeg sa: "Hva mener du? Jeg snakket ikke med noen."
Alle i klasserommet så på at jeg snakket, men jeg visste ikke at jeg
snakket. Jeg visste ikke jeg gjorde det.
Så det må være en annen personlighet.
Plutselig dukker den bare opp.
Han beskriver symptomer knyttet til disassosiasjon og depersonalisering.
Det faktum at han snakker med seg selv og ikke innser det, er litt uvanlig.
Det er en indikasjon på en som er på sett og vis frakoblet
eller splittet fra deler av seg selv.
Jeg vet ikke hvorfor jeg drepte henne.
Virkelig ikke.
Det er som et raseri.
Et raserianfall som kommer ingensteds fra. Hun gjorde meg aldri noe,
skjønner du, men hvorfor tok jeg livet hennes?
Er Deryl tilstrekkelig moralsk ansvarlig til å virkelig fortjene å bli drept?
Og om jeg tar til etterretning
hvordan dr. Dickerson beskriver Deryls psykiske tilstand,
virker den som en åpenbart sterkt formildende faktor juryen bør vurdere.
Jeg hadde slitt veldig med å bygge en argumentasjon for
at dette er noen dødsstraff er passende for.
Hvis jeg kunne vifte med en tryllestav og flytte Deryl
dit jeg tror det er fornuftigst å ha ham, blir det en rettspsykiatrisk avdeling
heller enn fengselssystemet.
Men jeg har ingen tryllestav.
ETTER Å HØRE FORMILDENDE BEVIS MÅTTE JURYEN OGSÅ AVGJØRE
OM MADISON VAR EN VEDVARENDE FARE FOR SAMFUNNET
Dødsstraffvedtektene i Texas er nesten unik i De forente stater,
og juryen må svare på to spesifikke spørsmål.
Det ene er: "Handlet tiltalte med overlegg?
Forårsaket handlingen offerets død?"
Neste skritt er at juryen enstemmig må finne
at tiltalte utgjør en vedvarende trussel mot samfunnet.
Og blir de enige i første og andre spørsmål,
resulterer det automatisk i dødsstraff.
Det blir som å kaste kron eller mynt. Det er enten liv eller død. Sånn er det.
Jeg heter James W. Marquart,
og jeg er sosiolog og kriminolog av utdanning.
Og jeg vitnet i Deryl Madison-saken som ekspert på området fremtidig fare.
LYKKE TIL - FRA VENNENE DINE I EASTHAM STATSFENGSEL
For det første var Deryl fullt ansvarlig for drapet.
Det er ingen tvil om det.
Men er det formildende faktorer i denne saken med tanke på straffen?
Jeg mener fullt og helt det, ja.
FØRSTE TILGJENGELIGE CELLE
Deryl vokste opp i en fattig afroamerikansk familie.
Faren var veldig voldelig
og han hadde tre andre søsken, så de var fire barn,
og alle ble behandlet fryktelig, og jeg tror flere av dem døde i ung alder.
Han ble aldri egentlig sosialisert i hvordan et menneske skal være.
Så det var vanskelig å tilpasse seg bare til vanlig dagligliv,
og det satte gutten på et spor til… Han hadde ingen sjanse.
Ikke i det hele tatt.
Hvis du ser på Houston som kontekst, rundt tiden drapet ble begått,
var Houston oversvømt av kokain.
Og det var epidemi av voldskriminalitet i selve byen.
Jeg husker jeg så på nyhetene.
Hver kveld var det enda et drap, enda et drap. Hver dag.
Det var som en snøball eller et tog i utforbakke, uten sjåfør.
Og han ble dratt inn i det.
Og sitter jeg i en jury på den tiden,
med alle disse drapene i byen,
tenker jeg sikkert: "Jeg skal ikke være mild mot deg."
TIL TROSS FOR Å HA HØRT FORMILDENDE BEVIS
DØMTE JURYEN, 23. JUNI 1989, DERYL MADISON TIL DØDEN
Tro det eller ei,
men jeg følte ingenting da de ga meg dødsstraff.
Visste ikke hva jeg skulle føle. Jeg føler ingenting.
Vet ikke hvorfor det er sånn.
Da moren min, brødrene og søstrene mine døde…
Har aldri felt en tåre for noen.
Jeg vet ikke hvordan det føles å bli elsket av andre.
Det gjør jeg ikke. Jeg vet ikke hva det er.
Kunne ikke fortalt hva det er.
Fyren hadde alle odds mot seg nesten fra han ble født,
for han hadde problemer både på skolen og hjemme.
Med den rusavhengigheten og disse greiene blir du paranoid.
Og folk med kokainavhengighet bedriver risikoatferd.
Og det ødela på en måte enhver buffer eller blokkeringsmekanisme i sinnet hans.
Han så henne som et mål og gikk etter henne. Tenkte ikke over det.
Han tok en impulsiv beslutning om å gjøre det,
uten å tenke på noen av konsekvensene av det.
Han er ingen profesjonell voldsforbryter.
Han er uorganisert, og i morgen kan det være butikktyveri.
Og han har bare ikke de voldelige tendensene
som ville gjort ham til en fremtidig fare.
BRUCE SMITH SENIORS PRIS
Ja, han begikk en grusom forbrytelse, det forstår jeg,
men jeg tror bare ikke dødsstraff var en tilbørlig dom den gang.
Som etterforsker tror jeg på rettssystemet vårt.
Vi etterforsker etter beste evne.
Påtalemyndighetene går gjennom rettsprosessen,
og alle bevisene blir forelagt juryen.
Juryen lytter til begge sider og alt som ble forelagt dem,
og de tar avgjørelsen.
De hadde ingen problemer med å finne ham skyldig
og gi ham dødsstraff.
BEULAH JOLIVET HAR INGEN GJENLEVENDE NÆR FAMILIE
Jeg kan fremdeles se for meg Ms. Jolivet ligge på gulvet i tilstanden hun var i.
Og det hjelper meg med å sitte her og si fra på hennes vegne.
I dag er vi de eneste som kan representere Ms. Jolivet.
Jeg vet hvordan hennes siste stund på jorden så ut,
og jeg vil ikke at den delen glemmes.
FORMIA I ITALIA
Jeg var vitne til to henrettelser.
Jeg var den første italienske kvinnen som så en henrettelse i Amerika.
Og det var veldig vanskelig, for du kan se på,
men du kan ikke gjøre noe for den som dør.
Det er en erfaring
du vil ha i tankene og hjertet resten av livet.
Jeg heter Michela Mancini og er visepresident
i Den italienske koalisjonen mot dødsstraff.
Som italiensk koalisjon prøver vi
å hjelpe så mange fanger,
spesielt i USA,
fordi det er det siste demokratiet
som har dødsstraff.
Målet vårt er å dra dit
for å hjelpe dem å forstå at det kanskje ikke er riktig løsning.
Vi er borgere i verden.
Vi må bekymre oss for hva som skjer i en annen stat.
I LØPET AV DE SISTE 30 ÅRENE
HAR MICHELA HJULPET FLERE FANGER PÅ DØDSCELLE
ETTER Å HA HØRT OM MICHELAS ARBEID SKREV MADISON TIL HENNE
Første gang jeg mottok et brev fra Deryl Madison
var i 1995.
Jeg begynte å skrive tilbake til ham.
Og siden har vi fortsatt å skrive.
Og i 1996
besøkte jeg ham for første gang.
Og siden da har han blitt en del av familien min.
Det som overbeviste meg om å hjelpe ham,
var det faktum at Deryl var så alene,
og ingen tok egentlig vare på ham.
Den eneste gangen
jeg ikke klarte å se Deryl i øynene,
var dagen etter jeg så
bildet av damen som døde.
Hvis noen hadde drept bestemoren min,
hadde jeg ønsket vedkommende sittende i fengsel for det han hadde gjort.
Men under besøket,
ved å snakke og høre på det han sa,
forsto jeg at nå var personen foran meg
ikke lenger personen som begikk den forbrytelsen.
Det var min venn, Deryl.
I 2001, ETTER FEM ÅRS VENNSKAP,
FIKK MICHELA VITE AT MADISON VILLE BLI HENRETTET INNEN EN MÅNED
Målet mitt var å redde livet hans. Jeg brydde meg ikke om hvordan.
Tre uker før henrettelsesdatoen
prøvde vi i all hast å finne en god advokat,
noen som kunne hjelpe ham på en konkret måte.
Og vi var veldig heldige, for vi fant Mayer og Brown,
som tilbød seg å hjelpe ham gratis.
Da de hadde fått alle dokumentene,
skjønte de umiddelbart
at de sikkert kunne være til hjelp for Deryl.
MADISONS NYE ADVOKATER LYKTES MED Å ARGUMENTERE
AT FORMILDENDE OMSTENDIGHETER IKKE BLE TILBØRLIG VURDERT I RETTSSAKEN
MADISON BLE TILBUDT SJANSESPILLET I EN NY STRAFFEUTMÅLING
ELLER ALTERNATIVET, Å TILBRINGE RESTEN AV LIVET I FENGSEL
Deryl var veldig redd.
Og når man er redd, er det veldig vanskelig
å tenke, velge og avgjøre noe.
Men risikoen var åpenbart at en ny jury
kunne komme til å bekrefte dødsdommen.
Han ville ikke tilbake i retten,
så etter å ha tenkt seg grundig om,
aksepterte han å bli i fengsel hele livet.
I 2009, ETTER 20 ÅR PÅ DØDSCELLE,
BLE DERYL MADISONS DOM OMGJORT TIL LIVSTID UTEN MULIGHET FOR LØSLATELSE
Jeg er overrasket over at straffeutmålingen ble omgjort.
Jeg er skuffet, for jeg synes vi hadde en veldig god sak.
Som en tilregnelig person ville jeg ikke gjort det. Skjønner du?
Jeg tror faktisk det er noen andre enn meg. Kanskje det er når jeg ruser meg,
at den andre personligheten jeg har vanligvis dukker opp.
Jeg kan høre en annen stemme si: "Ja, det var du som gjorde dette."
Jeg sier: "Nei, jeg har ikke gjort dette." Jeg leker en lek med meg selv.
Jeg tenker at Deryl og enkelte andre i fengsel,
særlig de på dødscelle, har lært hva de skal si, av systemet.
Jeg tror det er vanlig blant fengslede å si at det var deres psykiske tilstand
eller hvordan de ble oppdradd, eller at de ble mishandlet som barn,
de var rusavhengige. Alle slags resonnementer de kommer på senere,
for hvorfor de gjorde det de gjorde.
Mine personlige følelser om at Deryl sa han var psykisk syk på den tiden,
og at han tror det var en annen person, er at jeg tror han ser slik på det nå,
i motsetning til hvordan han så på det den gang. Kanskje han angrer litt nå,
men det får ikke Ms. Jolivet tilbake. Eller lar henne leve ut livet sitt.
Det tar ikke vekk smerten og brutaliteten
hun led under hans hånd da han begikk denne handlingen.
Hun fortjener at han får dødsstraff for det han gjorde mot henne,
for det er forbrytelsen han begikk ved å ta livet hennes.
Jeg mener han ikke fortjener livstid uten prøveløslatelse.
ETTER ET OBLIGATORISK 90-DAGERS OPPHOLD
TILLOT KRIMINALOMSORGEN I TEXAS ET ANDRE INTERVJU MED DERYL MADISON
Etter alt ble gjennomgått i rettssaken, alle vitneforklaringer hørt,
og man ser tilbake på livet mitt og det jeg gjorde,
ja, den gang fortjente jeg dødsstraff.
Du tar bare ikke livet fra noen som har levd så lenge.
Og du fortjener straff. Jeg fortjente dødsstraff for det jeg gjorde.
Ja, jeg forstår det. Det er sånn loven fungerer, ikke sant?
Jeg er innelåst for resten av livet. Slipper aldri ut igjen…
…vet du.
Jeg er ikke et monster. Men jeg begikk en forbrytelse,
og jeg betaler for den.
Deryl gikk inn og ut minst tre ganger, som jeg vet om,
og han forlot huset og solgte gjenstandene til en langer.
Jeg mener Deryl Madison var veldig sadistisk.
Han planla det i hodet sitt, i huset eller begge deler, men han hadde god tid.
Det er vel etterforskeren på saken min?
De spurte igjen og igjen,
og jeg fortalte dem nøyaktig hva jeg gjorde.
Jeg løy ikke om noe.
Jeg tok ting ut av huset.
Jeg hadde ingen planer om det tidligere, men da jeg gikk inn, og etter hun døde,
ja, da begynte jeg å ta ting ut av huset.
Det var ting jeg solgte for crack.
Jeg tenkte som en dopskalle. Var ikke klar i hodet.
Jeg var en dopskalle og ville ha dop. Det var det det var.
Jeg planla ikke å drepe Ms. Jolivet.
Det skjedde mens jeg var der, ikke sant? Det bare… Plutselig var det en annen ting.
Straks jeg var inne der, endret hele tankegangen min seg.
Jeg ser ikke på meg selv som ond, men vi må betale vår
gjeld til samfunnet når vi gjør noe galt.
Jeg kan mislike det, men som de sier: "Som man reder, så ligger man."
Bubba er navnet bestemor ga meg da jeg ble født.
Det er hva jeg kaller min andre personlighet.
Bubba er…
Jeg vil ikke akkurat si mitt alter ego, men…
…en slags Jekyll og Hyde-type.
Han får meg i trøbbel. Jeg sier det på den måten.
Han er…
Det er mer at jeg stiller meg selv spørsmål.
Du vet: "Hva faen gjorde du det for?"
Jeg står opp på natta og går fram og tilbake i cella.
Så sier han: "Får du ikke sove?"
Det er bare helsprøtt. Jeg vet ikke…
Jeg håper han ikke gjør noe dumt en dag.
Det er ikke skummelt, for jeg er her inne. Der ute hadde det vært annerledes.
Tekst: Greger Hoel