‎Ar fi trebuit să fiu mort de mult.
‎Toți din familia mea au murit, ‎mai puțin eu.
‎Mereu m-am întrebat de ce.
‎De ce sunt încă în viață?
‎Sunt oaia neagră a familiei.
‎Singurul care a făcut probleme.
‎EXISTĂ PESTE 135.000 DE PERSOANE ‎CONDAMNATE ȘI ÎNCHISE PENTRU OMOR.
‎PESTE 25% DINTRE ELE AU FOST DIAGNOSTICATE ‎CU O BOALĂ MINTALĂ GRAVĂ.
‎ACEASTA E POVESTEA DEȚINUTULUI #1585559.
‎Cred sincer ‎că mai e cineva în afară de mine
‎care se joacă cu mintea mea.
‎Pot spune sigur ‎despre unele lucruri pe care le-am făcut,
‎că pe multe nu mi le amintesc, ‎nu știu cum am ajuns acolo.
‎Parcă aud o voce care-mi spune
‎„Tu ai făcut asta.”
‎Eu răspund: „Ba n-am făcut-o.”
‎Parcă aș juca un joc cu mine însumi.
‎UN SERIAL NETFLIX
‎ALTCINEVA
‎Da.
‎LA 2 APRILIE 1988, ‎DERYL MADISON A ÎNJUNGHIAT-O MORTAL…
‎Da.
‎…PE BEULAH JOLIVET, DE 81 DE ANI.
‎Bine.
‎MADISON A SUSȚINUT ‎CĂ A SUFERIT UN EPISOD PSIHOTIC.
‎E în regulă, da.
‎Mă numesc Deryl Wayne Madison.
‎M-am născut la 29 august 1958 ‎în Monroe, Louisiana.
‎Sunt închis de 30 de ani
‎pentru o crimă ‎pe care am comis-o în cartierul meu
‎în anul 1988.
‎Am crescut în Texas.
‎Mama…
‎era asistentă medicală.
‎Era o femeie muncitoare, creștină.
‎M-am înțeles ‎mai bine cu mama decât cu tata.
‎Eu și tata ne-am încontrat ‎de când aveam eu cinci ani.
‎Niciodată nu m-am înțeles cu el.
‎Am luat multă bătaie de la tata.
‎Multă.
‎Cu cabluri electrice ‎și scânduri cel mai des.
‎De multe ori am plecat ‎cu gândul să nu mă mai întorc.
‎Vezi tu…
‎A fost din ce în ce mai rău.
‎Prima dată când am ars ceva,
‎a fost un calendar de pe perete.
‎I-am dat foc.
‎Am stat acolo și m-am uitat la el.
‎De atunci…
‎am fost obsedat de foc.
‎Nu știu dacă era vorba de agresivitate, ‎de a-i face în ciudă tatălui meu
‎sau altceva, nu știu.
‎Dar sigur e…
‎că am luat-o razna.
‎În adolescență,
‎pe la 12-13 ani,
‎am incendiat multe clădiri, ‎multe case goale.
‎În timp ce ardeau…
‎Unii o să zică că sunt nebun, ‎dar mă masturbam în timp ce ardea focul.
‎Când terminam,
‎mă simțeam bine, plecam.
‎Înțelegi?
‎E cam ciudat.
‎Să stau în mijlocul unui incendiu
‎și să mă masturbez în timp ce focul arde.
‎Cine face așa ceva?
‎Nu-i așa?
‎Parcă auzeam o voce care-mi spunea:
‎„Facem focul?”
‎Exact așa: „Facem focul?”
‎Îți spun, e altă persoană.
‎Simțeam…
‎că mai era ceva în mine, ‎cineva, în afară de mine.
‎Am dat foc și casei mele o dată.
‎Lumea mergea la biserică.
‎I-am dat foc, apoi m-am întors în pat.
‎Am stat acolo.
‎Pe neașteptate, un pompier ‎m-a smuls din pat și m-a târât afară.
‎Eram îmbâcsit de fum.
‎M-au întrebat: „Cine a dat foc casei?” ‎Le-am zis că nu știu.
‎Am aflat că eu o făcusem.
‎Am fost eu sau fusese altcineva?
‎Nu știu, nu-ți pot spune.
‎Eu nu fac asemenea lucruri.
‎Trebuie să fi fost altcineva, ‎eu nu fac asta.
‎Am început să fumez iarbă ‎și să beau vin de la 12 ani.
‎Apoi am început ‎să iau Valium și amfetamină.
‎Mergeam pe clădiri.
‎Pur și simplu, când luam acele chestii, ‎aveam un curaj nebun.
‎Simțeam că am trei metri. ‎Făceam tot felul de lucruri.
‎La 16 ani,
‎băteam străzile din Houston.
‎Făceam tot felul de găinării.
‎Intram în magazine și furam.
‎Dacă puteam, luam bani de la oameni.
‎ÎN 1977, LA 19 ANI, MADISON A FOST ÎNCHIS ‎PENTRU MAI MULTE INFRACȚIUNI.
‎Am ieșit de la închisoare în '83.
‎Am lucrat într-un complex de apartamente.
‎A fost bine o vreme, ‎dar apoi am început să fumez crack.
‎Pentru a-mi satisface dependența,
‎jefuiam și furam cât puteam ‎în perioada aia.
‎Atunci s-a dus de râpă viața mea.
‎ÎN 1988, MADISON LOCUIA ‎ÎN CIRCUMSCRIPȚIA A CINCEA,
‎FIIND VECIN CU BEULAH JOLIVET, ‎DE 81 DE ANI.
‎În ziua aceea,
‎era în luna aprilie,
‎mă plimbam pe stradă.
‎Aveam vreo 1.800 de dolari în buzunar.
‎Mai aveam și vreo 80 de grame de cocaină.
‎Dra Jolivet era pe verandă.
‎I-am făcut cu mâna, mi-a făcut și ea.
‎Am sărit gardul ‎și m-am așezat pe verandă cu ea.
‎Am vorbit despre vreme, ‎despre una, despre alta,
‎despre grădină și așa mai departe.
‎O ajutam uneori, ‎făceam curățenie în garaj și în curte.
‎Nu aveam nevoie de nimic în ziua aceea.
‎Aveam tot ce voiam.
‎Stăteam pur și simplu.
‎Brusc, s-a produs un declic, ‎ceva mi-a străfulgerat mintea.
‎Ea s-a ridicat și a zis: „Pleci?”. ‎I-am răspuns că da.
‎M-am ridicat să o ajut să intre, ‎i-am ținut ușa.
‎Fără niciun motiv,
‎am împins-o înăuntru.
‎Înțelegi?
‎Am împins-o înăuntru și a căzut la podea.
‎Am lovit-o de trei sau patru ori.
‎Țipa.
‎Am târât-o în spate,
‎am fugit și am luat un cuțit din bucătărie
‎și am înjunghiat-o de două ori.
‎Așa, pur și simplu.
‎Nu știu ce s-a întâmplat ‎și de ce am făcut-o.
‎Apoi m-am așezat pe podea.
‎Am stat acolo, lângă ea.
‎Mi s-a zis că am făcut multe chestii, ‎că am răvășit complet casa.
‎Nu am crezut asta. ‎N-am distrus nicio casă.
‎Adică nu cred că am distrus casa.
‎Eram drogat, nu știu ce am făcut. Nu știu.
‎Am fugit cât mai departe, ‎până n-am mai putut să fug.
‎M-am așezat pe bordură…
‎pe Tuam, colț cu Main, și am stat acolo.
‎Am realizat că ucisesem pe cineva.
‎Ba nu, nu omorâsem pe nimeni.
‎Nu puteam să ucid pe cineva.
‎CIRCUMSCRIPȚIA A CINCEA, ‎HOUSTON, TEXAS
‎Circumscripția a cincea ‎e o comunitate foarte veche,
‎care există în Houston ‎de foarte mulți ani.
‎În '88, când a avut loc această crimă,
‎era o zonă fierbinte din punct de vedere ‎al traficului de droguri.
‎Nu sunt sigură ‎că situația s-a schimbat mult de atunci.
‎Sunt sergentul Sharon Evans,
‎și am fost unul dintre anchetatori ‎în cazul uciderii lui Beulah Jolivet.
‎CADAVRUL LUI BEULAH JOLIVET A FOST GĂSIT ‎LA DOUĂ ZILE DUPĂ OMOR.
‎Ca anchetatori,
‎reprezentăm victima
‎în toate cazurile pe care le anchetăm.
‎Acum, când fac asta, ‎simt că o reprezint pe dra Jolivet.
‎Am aflat despre dra Jolivet,
‎ca urmare a investigației desfășurate,
‎că locuise în acea casă mulți ani
‎și că era respectată de vecinii ei, ‎care o cunoșteau bine.
‎Pentru mine, ancheta începe ‎de cum cobor din mașină.
‎Merg la ușa din față
‎și, când deschid ușa,
‎trebuie să înregistrez ‎fiecare detaliu din interiorul casei.
‎Totul.
‎De cum am intrat, ‎am știut că va fi o scenă brutală.
‎Se vedea sânge pe podea.
‎Câțiva dinți de-ai victimei
‎erau vizibili în sângele de pe covor.
‎Niște dâre de sânge începeau din acel loc,
‎și continuau pe hol ‎și mai departe, în casă.
‎Lipsea un radio de pe măsuță.
‎El folosise cablul radioului ‎ca să o stranguleze.
‎Cablul era acolo.
‎Pe podea, lângă ea, ‎mai era un cuțit plin de sânge,
‎cu care el o înjunghiase ‎de două ori în spate.
‎La autopsie, s-a stabilit
‎că cele două urme de cuțit ‎corespundeau loviturilor fatale.
‎Știam că a brutalizat-o pe dra Jolivet ‎târând-o prin acasă,
‎lovind-o și strangulând-o cu cablul
‎și punându-i radiatorul pe picioare,
‎dar nu acele evenimente ‎îi cauzaseră moartea.
‎Acelea era doar urmele ‎brutalizării ei în propria casă.
‎A scormonit toată casa drei Jolivet, ‎căutând lucruri pe le putea vinde.
‎A tras draperiile din toate camerele,
‎ca să poată sta în casă ‎oricât voia sau avea nevoie,
‎pentru a scormoni prin lucrurile ei.
‎Deryl a ieșit și a intrat în casă ‎de cel puțin trei ori, din câte știu.
‎Apoi s-a dus la câteva adrese din cartier,
‎unde a vândut acele lucruri ‎unui dealer de droguri.
‎Nu l-a deranjat deloc ‎să intre și să iasă din casa ei,
‎deși o brutalizase în felul acela.
‎Sunt detalii foarte importante
‎pentru a înțelege cine era ‎și de ce a făcut ce a făcut.
‎Nu a fost un impuls de moment.
‎N-a lovit-o o dată, ‎iar ea s-a lovit de masă și a murit.
‎După părerea mea, ‎Deryl Madison era foarte sadic.
‎A plănuit totul înainte ‎sau când era în casă,
‎sau și una și alta, dar nu s-a grăbit.
‎MADISON A FOST IDENTIFICAT DE VECINI ‎ȘI ARESTAT LA 9 APRILIE 1988.
‎LA PROCES, JURAȚII ‎L-AU GĂSIT PE MADISON VINOVAT
‎DE OMOR DEOSEBIT DE GRAV.
‎UNIVERSITATEA AGRICOLĂ ȘI MECANICĂ
‎ÎN URMA VERDICTULUI, TRIBUNALUL A TRECUT ‎LA ETAPA DE PRONUNȚARE A SENTINȚEI.
‎PSIHOLOGIE
‎Vă mulțumesc pentru prezență.
‎La cursul de azi, vom vorbi pe scurt ‎despre pedeapsa cu moartea
‎și despre rolul pe care îl au ‎probele privind sănătatea mintală.
‎ÎN TEXAS, E APLICABILĂ PEDEAPSA CU MOARTEA ‎PENTRU OMOR DEOSEBIT DE GRAV.
‎…se învârte în jurul probelor atenuante ‎pe care juriul le poate avea în vedere
‎pentru a decide că cineva ‎merită mai puțin să moară.
‎Mă numesc John Edens.
‎Sunt psiholog criminalist ca pregătire,
‎și sunt profesor la Universitatea A&M.
‎Aici am studiat cazuri ‎de omor deosebit de grav
‎și am acordat consultanță ‎pentru acestea în ultimii 20 de ani.
‎Vorbim despre cineva deja condamnat
‎la moarte sau la închisoare pe viață ‎fără eliberare condiționată.
‎AVOCAȚII LUI MADISON ‎AU DEPUS PROBE ATENUANTE
‎PENTRU A SE OPUNE ‎CONDAMNĂRII LA MOARTE.
‎ACESTEA CONȚINEAU INFORMAȚII ‎DESPRE TRECUTUL DIFICIL AL LUI MADISON.
‎Într-un caz de omor deosebit de grav,
‎apărarea tinde să se concentreze
‎pe factori psihologici, dacă există,
‎care îl pun pe inculpat ‎într-o lumină mai bună.
‎Nu e vorba de a lăsa pe cineva liber,
‎a spune că e nevinovat ‎sau că nu merită pedepsit,
‎ci a spune că nu merită să moară,
‎pe baza sistemului de sentințe ‎folosit în Texas.
‎DOVADA CHEIE A APĂRĂRII
‎A FOST UN RAPORT ‎AL DR. PSIHOLOG WENDALL DICKERSON.
‎ACESTA L-A EVALUAT PE MADISON ‎ÎNAINTE DE PRONUNȚAREA SENTINȚEI
‎ȘI A GĂSIT MAI MULTE PROBLEME SERIOASE ‎DE SĂNĂTATE MINTALĂ.
‎Dr. Dickerson a spus că Deryl suferea ‎de tulburare de identitate disociativă.
‎…CONSECINȚA UNEI IMPORTANTE ‎LIPSE DE SOCIALIZARE…
‎În esență, simptomul principal
‎e existența a cel puțin ‎două personalități separabile
‎în cadrul aceleiași persoane.
‎Acestea, de cele mai multe ori, ‎acționează separat una de cealaltă.
‎Această afecțiune a fost numită ‎tulburare de personalitate multiplă.
‎…NU ÎNȚELEGE LEGĂTURA ‎DINTRE CEEA CE SIMTE ȘI CEEA CE FACE…
‎Conform evaluării făcute de dr. Dickerson,
‎personalitatea lui Deryl ‎e fragmentată în mai multe părți,
‎iar abilitatea de a-și controla acțiunile, ‎îi e destul de clar afectată.
‎Aveam vreo 14 ani.
‎Eram la școală, în clasă.
‎Toți colegii se holbau la mine.
‎Profesorul zice:
‎„Cu cine vorbești?”
‎„Cum adică? Nu vorbeam cu nimeni.”
‎Toți se uitau la mine. ‎Vorbeam, dar nu știam…
‎că vorbesc.
‎Nu știam.
‎Era o altă personalitate. ‎Asta trebuie să fi fost.
‎Apare dintr-o dată.
‎Descrie simptome ‎de disociere și depersonalizare.
‎Faptul că vorbește cu el însuși ‎și nu-și dă seama e puțin neobișnuit.
‎Cu siguranță, ‎indică o persoană deconectată de sine
‎sau fragmentată în mai multe părți.
‎Nu știu de ce am ucis-o pe dra Jolivet.
‎Chiar nu știu.
‎E un fel de furie.
‎O criză de furie care apare din senin.
‎Ea nu mi-a făcut niciodată nimic. Dar…
‎De ce i-am luat viața?
‎Nu știu.
‎Moralmente, e Deryl atât de vinovat ‎încât să merite să moară?
‎Luând de bună
‎descrierea stării mintale a lui Deryl ‎făcută de dr. Dickerson,
‎mi se pare un factor atenuant important,
‎de care jurații trebuie să țină cont.
‎Mi-ar fi fost foarte greu să mă conving,
‎că pentru el e potrivită ‎pedeapsa cu moartea.
‎Dacă aș putea, cu o baghetă magică,
‎să-l duc pe Deryl acolo unde mi s-ar părea ‎cel mai logic să fie cineva ca el,
‎ar fi într-un spital ‎de psihiatrie criminalistică,
‎și nu într-o închisoare.
‎Dar nu am o baghetă magică.
‎DUPĂ PREZENTAREA PROBELOR ATENUANTE, ‎JURAȚII AU TREBUIT SĂ DECIDĂ
‎DACĂ MADISON REPREZENTA ‎UN PERICOL PERMANENT PENTRU SOCIETATE.
‎În Texas, tratamentul infracțiunii de omor ‎e aproape unic față de restul SUA.
‎Jurații trebuie să răspundă ‎în principal la două întrebări.
‎Fapta comisă de acuzat ‎a fost intenționată?
‎A cauzat moartea acelei persoane?
‎Apoi, jurații trebuie ‎să decidă în unanimitate
‎că acuzatul reprezintă ‎o amenințare continuă pentru societate.
‎Dacă sunt de acord ‎în aceste două aspecte speciale,
‎se ajunge automat la pedeapsa cu moartea.
‎E ca și cum ai arunca o monedă. ‎Ori e viață, ori moarte. Asta e tot.
‎Mă numesc James W Marquart
‎și sunt sociolog ‎cu pregătire de criminalist.
‎Am depus mărturie în cazul Deryl Madison
‎ca expert în domeniul ‎periculozității viitoare.
‎În primul rând, Deryl a fost responsabil ‎pentru această crimă.
‎Nu există nicio îndoială.
‎Dar există factori atenuanți ‎în ceea ce privește pedeapsa?
‎Eu sunt convins că da, există.
‎Deryl a crescut ‎într-o familie afroamericană săracă.
‎Tatăl lui era foarte abuziv.
‎Avea trei frați, ‎deci erau patru copii în total,
‎și toți erau tratați oribil.
‎Cred că unii dintre ei ‎au murit la o vârstă fragedă.
‎N-a fost învățat niciodată ‎să socializeze, să fie om.
‎I-a fost greu să se adapteze ‎la viața de zi cu zi,
‎iar asta l-a dus pe acel copil pe o cale…
‎N-a avut nicio șansă.
‎Absolut nicio șansă.
‎Dacă privim contextul din Houston ‎la momentul crimei,
‎putem vedea ‎că orașul era inundat de cocaină.
‎Infracțiunile violente ‎erau la ordinea zilei în oraș.
‎Îmi amintesc că vedeam la știri ‎în fiecare seară o altă crimă.
‎Se întâmpla zilnic.
‎Era ca un bulgăre de zăpadă ‎sau ca un tren fără mecanic.
‎El a fost atras în mediul acesta.
‎Dacă aș fi fost jurat la momentul acela,
‎cu toate aceste crime ‎care se comiteau în oraș
‎probabil că m-aș fi gândit: ‎„N-am să-ți fac viața ușoară.”
‎ÎN CIUDA PROBELOR ATENUANTE, ‎LA 23 IUNIE 1989,
‎JURAȚII L-AU CONDAMNAT LA MOARTE ‎PE DERYL MADISON.
‎Credeți sau nu,
‎n-am simțit nimic ‎atunci când m-au condamnat la moarte.
‎N-am știut ce să simt. Nu simt nimic.
‎Nu știu de ce sunt așa.
‎Când a murit mama, ‎frații și surorile mele…
‎Eu n-am plâns pentru nimeni.
‎Nu știu cum e…
‎să fii iubit de oameni.
‎Nu știu. Nu știu ce înseamnă asta.
‎Nu puteam să spun ce înseamnă.
‎Omul acesta a avut multe pe cap ‎aproape de la naștere.
‎A avut probleme și la școală, și acasă.
‎Când ești dependent de droguri, ‎devii paranoic.
‎Dependenții de cocaină ‎adoptă comportamente riscante.
‎Asta a distrus în mintea lui ‎orice fel de tampon sau de piedică.
‎A văzut-o ca pe o țintă și a atacat-o. ‎Nu s-a gândit ce face.
‎A fost un impuls…
‎o decizie impulsivă de a face asta, ‎fără să se gândească la consecințe.
‎Nu e un criminal violent profesionist.
‎E dezorganizat. ‎Mâine ar putea să fure din magazine.
‎Nu are acele tendințe violente
‎care l-ar face ‎să fie o amenințare viitoare.
‎Înțeleg, a comis o crimă oribilă. ‎Înțeleg asta.
‎Dar pedeapsa cu moartea ‎nu a fost o sentință potrivită atunci.
‎Nu cred că a fost potrivită.
‎Ca anchetator,
‎am încredere în sistemul nostru judiciar.
‎Noi efectuăm anchetele ‎cât mai bine posibil.
‎Procurorii merg la proces
‎și le prezintă juraților toate probele.
‎Jurații ascultă ambele părți ‎și ceea ce le-a fost prezentat,
‎și apoi iau o decizie.
‎N-au avut nicio problemă ‎să-l găsească vinovat
‎și să ceară pedeapsa capitală.
‎BEULAH JOLIVET NU ARE RUDE APROPIATE.
‎Încă o văd pe dra Jolivet pe podea, ‎în starea în care era.
‎Asta mă ajută să stau aici ‎și să vorbesc pentru ea.
‎În acest moment, suntem singurii ‎care o reprezintă pe dra Jolivet.
‎Știu cum și-a petrecut ‎ultimele clipe pe Pământ
‎și nu vreau să fie uitate acele lucruri.
‎FORMIA, ITALIA
‎Am fost martor la două execuții.
‎Am fost prima italiancă ‎martoră la o execuție în America.
‎A fost foarte greu.
‎Fiindcă poți să privești,
‎dar nu poți face nimic ‎pentru persoana care moare.
‎E o experiență
‎care va rămâne în mintea ta ‎și în inima ta toată viața.
‎Sunt Michela Mancini,
‎vicepreședintele Coaliției italiene ‎pentru eliminarea pedepsei cu moartea.
‎Prin această coaliție, ‎vrem să ajutăm cât mai mulți deținuți,
‎mai ales în Statele Unite,
‎ultima democrație ‎în care există pedeapsa cu moartea.
‎Intenționăm să mergem peste tot
‎și să-i ajutăm pe oameni să înțeleagă
‎că poate nu e soluția potrivită.
‎Suntem cetățeni ai lumii.
‎Trebuie să ne preocupe
‎ce se întâmplă în altă țară.
‎ÎN ULTIMII 30 DE ANI,
‎MICHELA I-A AJUTAT PE MULȚI PRIZONIERI ‎CONDAMNAȚI LA MOARTE.
‎DUPĂ CE A AFLAT DE ACTIVITATEA MICHELEI,
‎MADISON I-A SCRIS.
‎Am primit prima scrisoare ‎de la Deryl Madison
‎în anul 1995.
‎Am început să-i răspund.
‎Apoi, am continuat să ne scriem.
‎Apoi, în 1996,
‎m-am dus să-l vizitez pentru prima dată.
‎De atunci, ‎a devenit parte din familia mea.
‎Ceea ce m-a convins să-l ajut
‎a fost faptul că Deryl era foarte singur.
‎Nimeni nu avea grijă de el cu adevărat.
‎O singură dată n-am putut ‎să-l privesc în ochi pe Deryl.
‎Era a doua zi după ce am văzut poza
‎cu doamna care murise.
‎Dacă mi-ar fi ucis cineva bunica,
‎aș vrea ca acea persoană ‎să rămână în închisoare
‎pentru ceea ce a făcut.
‎Dar, în timpul vizitei,
‎vorbind și ascultând ceea ce spunea,
‎am înțeles
‎că ceea ce aveam în față
‎nu mai era persoana care comisese crima.
‎Era prietenul meu, Deryl.
‎ÎN 2001, DUPĂ CINCI ANI DE PRIETENIE,
‎MICHELA A AFLAT CĂ MADISON ‎VA FI EXECUTAT ÎN DECURS DE O LUNĂ.
‎Intenționam să-i salvez viața.
‎Nu-mi păsa cum.
‎Cu trei săptămâni înainte ‎de data execuției,
‎am încercat în grabă ‎să găsim un avocat bun,
‎cineva care l-ar putea ajuta, ‎într-un mod concret.
‎Și am fost foarte norocoși ‎să-i găsim pe Mayer și Brown,
‎care ne-au propus să-l ajute pe gratis.
‎Când au avut toate documentele,
‎au înțeles pe loc
‎că era posibil să poată face ‎ceva util pentru Deryl.
‎NOII AVOCAȚI AI LUI MADISON ‎AU SUSȚINUT CU SUCCES
‎CĂ, LA PROCES, ‎NU S-A ȚINUT CONT DE PROBELE ATENUANTE.
‎LUI MADISON I S-A OFERIT ‎POSIBILITATEA UNUI NOU PROCES
‎SAU OPȚIUNEA DE A-ȘI PETRECE ‎RESTUL VIEȚII ÎN ÎNCHISOARE.
‎Deryl era foarte speriat.
‎Când ești înspăimântat,
‎e foarte greu
‎să gândești, să alegi și să iei o decizie.
‎Evident, exista riscul ‎ca un alt complet de jurați
‎să confirme sentința ‎de condamnare la moarte.
‎N-a vrut să se reia procesul.
‎După ce s-a gândit mult,
‎a acceptat să rămână în închisoare ‎pentru tot restul vieții.
‎ÎN 2009, DUPĂ 20 DE ANI ‎DE LA CONDAMNAREA LA MOARTE,
‎DERYL MADISON A FOST CONDAMNAT ‎LA ÎNCHISOARE PE VIAȚĂ
‎FĂRĂ POSIBILITATEA ‎ELIBERĂRII CONDIȚIONATE.
‎Sunt surprinsă să aflu ‎că i s-a anulat sentința.
‎Sunt dezamăgită.
‎Eu zic că am avut un caz solid atunci.
‎Dacă eram întreg la minte, ‎n-aș fi făcut acel lucru.
‎Cred sincer ‎că mai e cineva în afară de mine.
‎Poate că e din cauza drogurilor,
‎atunci apare de obicei ‎această personalitate diferită.
‎Parcă aud o voce, care-mi spune:
‎„Da, ai făcut asta.”
‎Eu răspund: „Ba nu, n-am făcut-o.”
‎Parcă aș juca un joc cu mine însumi.
‎Părerea mea personală e ‎că Deryl, ca și alți deținuți,
‎mai ales cei condamnați la moarte,
‎au învățat din sistem ce trebuie să spună.
‎E ceva obișnuit ‎la cei pe care i-am închis
‎să dea vina pe starea lor mintală,
‎pe educația lor sau pe faptul ‎că au fost brutalizați în copilărie.
‎Vorbesc despre dependența de droguri, ‎găsesc tot felul de motive
‎pentru care au făcut acele fapte.
‎Personal, în legătură cu spusele lui Deryl
‎că era bolnav mintal ‎și că era altă persoană,
‎cred că așa vede lucrurile acum,
‎altfel decât le vedea atunci.
‎Poate că are unele remușcări,
‎dar asta nu o aduce înapoi pe dra Jolivet.
‎Nu-i permite să trăiască.
‎Nu șterge durerea ei ‎și brutalitatea la care el a supus-o
‎atunci când a făcut acel lucru.
‎Dra Jolivet merită
‎ca el să primească pedeapsa cu moartea.
‎Asta e crima comisă de el ‎când i-a luat viața.
‎După mine,
‎el nu merită închisoare pe viață ‎fără eliberare condiționată.
‎DUPĂ O PAUZĂ OBLIGATORIE DE 90 DE ZILE, ‎ADMINISTRAȚIA PENITENCIARELOR A PERMIS
‎REALIZAREA UNUI ALT INTERVIU ‎CU DERYL MADISON.
‎La proces, după toate etapele, ‎după ce am ascultat toate mărturiile,
‎gândindu-mă la viața mea
‎și la ceea ce am făcut,
‎da, meritam pedeapsa cu moartea.
‎Nu se poate să iei viața cuiva ‎care a trăit atâta timp.
‎Meriți să fii pedepsit pentru asta.
‎Meritam pedeapsa cu moartea ‎pentru ceea ce am făcut. Înțeleg asta.
‎Așa funcționează legea.
‎Sunt închis pentru tot restul vieții. ‎N-o să ies niciodată de aici.
‎Să știi că nu sunt un monstru.
‎Dar am comis o crimă ‎și plătesc pentru asta.
‎Deryl a intrat și a ieșit ‎de cel puțin trei ori, din câte știu.
‎A plecat și a vândut acele lucruri ‎unui dealer de droguri.
‎După părerea mea, ‎Deryl Madison era foarte sadic.
‎A plănuit totul înainte ‎sau când era în casă
‎sau și una și alta, dar nu s-a grăbit.
‎E anchetatoarea cazului meu?
‎Mi-au pus multe întrebări
‎și le-am spus exact ce făcusem.
‎N-am mințit cu nimic.
‎Am luat lucruri din casă.
‎Nu plănuisem asta dinainte,
‎dar când am intrat acolo, ‎după ce ea murise,
‎am început să iau lucruri din casă.
‎Le-am vândut pentru crack.
‎Gândeam ca un dependent de droguri. ‎Nu gândeam limpede.
‎Eram un toxicoman. Voiam droguri.
‎Asta s-a întâmplat.
‎N-am plănuit s-o omor pe dra Jolivet.
‎S-a întâmplat când eram acolo. ‎Pur și simplu, dintr-o dată…
‎A fost altceva.
‎Odată ajuns înăuntru,
‎mentalitatea mi s-a schimbat complet.
‎Nu mă consider o persoană diabolică, dar…
‎trebuie să ne plătim ‎datoria către societate
‎atunci când facem ceva rău.
‎Poate că nu-mi place, dar e o vorbă: ‎„Cum îți așterni, așa dormi.”
‎Bubba, așa mi-a zis bunica ‎atunci când m-am născut.
‎Așa numesc eu ‎cealaltă personalitate a mea.
‎Bubba e…
‎Nu aș zice că e un alter ego al meu, dar…
‎Suntem ca Jekyll și Hyde.
‎Vezi tu, mă bagă în belele, să zicem așa.
‎Este…
‎Sunt tot eu, care îmi pun întrebări.
‎De exemplu: „De ce naiba ai făcut asta?”
‎Mă trezesc în toiul nopții ‎și mă plimb prin celulă.
‎El spune…
‎„N-ai somn?”
‎E o nebunie. Nu știu ce să zic.
‎Sper să nu facă nimic prostesc.
‎Nu e înfricoșător, fiindcă sunt aici.
‎Dacă eram afară, ar fi fost altceva.
‎Subtitrarea: Dan Ilioiu